Номер провадження: 22-ц/813/4743/20 
Номер справи місцевого суду: 493/1242/19
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк»  на заочне рішення  Балтського районного  суду Одеської області 05 листопада 2019 року (одноособово суддя Ільніцька О.М.) у цивільній справі за позовом  акціонерного товариства  Комерційний Банк  «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,  

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
05.07.2019 року акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 127 571,40 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
ОСОБА_1 підписав заяву №б/н від 21.02.2013 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ОСОБА_1 порушив зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 31.05.2019 року виникла прострочена заборгованість з повернення кредиту, загальна сума якої становить 127 571,40 гривень, а саме: 7 988,15 гривень заборгованість за кредитом; 119 583,25 гривень заборгованості за відсотками за період з 21.02.2013 року по 30.10.2017 року. 
Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 05.11.2019 року позов Банка задоволено частково, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за  кредитним договором  у  розмірі 7 988,15 гривень, з відповідача на користь Банка суд стягнув судовий збір у розмірі 120,28 гривень.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Банк не погодився із заочним рішенням суду від 05.11.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову Банка, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника Банка зазначає.
Суд першої станції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . Банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживачу про умови кредитування та узгодження саме тих умов, про які вважав узгодженими, однак Банк не погоджується з таким висновком суду.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною або сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
21.02.2013 року ОСОБА_1 погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг; він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому зглядів, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.
Не слід брати до уваги позицію Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
Договір, у встановленому законом порядку, відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідач не надав.
Кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків. Основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту та неустойці. Прийнявши рішення про відмову у стягненні відсотків, суд призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому, що порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. 
Одночасному врахуванню інтересів обох сторін кредитних правовідносин приділяється особлива увага країнами-членами Європейського Союзу. Сама необхідність плати за користування чужими грошовими коштами в європейських країнах ні в якому разі не заперечується. Україна ставить собі за мету набуття повноцінного членства у Європейському Союзі, для чого є необхідним приведення судової практики у відповідність до європейських стандартів, проте рішення прямо суперечить і нормам цивільного права України і європейським правовим нормам, що регулюють функціонування кредитних правовідносин та банківського сектору економіки.
У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно зазначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок. Встановлення неправильності розрахунку заборгованості, неточності нарахування заборгованості можливо лише за допомогою економічної експертизи, однак така не проводилася і клопотання про її проведення відповідач не подавав.
Суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які, випливають з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором. 
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Відповідач ОСОБА_1 не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
21.02.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання позичальником ОСОБА_1 . Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послу у ПриватБанку, відповідного до якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.7,7 зворот,33). 
Банк, на виконання вимог укладеного між сторонами кредитного договору, надав відповідачу кредитні кошти, які визначені договором, що не спростовано відповідачем.
Станом на 31.05.2019 року, за розрахунками Банка, у відповідача існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 127 571,40 гривень, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 7 988,15 гривень; заборгованість за процентами за період з 21.02.2013 року по 30.10.2017 року у розмірі 119 583,25 гривень (а.с. 5,6).
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про стягнення заборгованості за процентами розмірі 119 583,25 гривень виходив з недоведеності позовних вимог Банка у цій частині (а.с. 67-70). 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 21.02.20113 року  відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послу у ПриватБанку, яка не зазначає процентну ставку по кредиту (а.с. 7,7 зворот).
Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором, у позовній заяві посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с.2-4).
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов  позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з лютого 2013 року по травень 2019 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.9-32).
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Виходячи з того, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані відповідачу Умови, Анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові щодо стягнення процентів.
За таких обставин, рішення суду в частині відмови у стягненні процентів підлягає залишенню без змін.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника Банка у скарзі, що: не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17; суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту; рішення суду призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави; суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів; рішення прямо суперечить нормам цивільного права України і європейським правовим нормам, що регулюють функціонування кредитних правовідносин та банківського сектору економіки; у разів незгоди з розрахунком Банка, суд мав можливість самостійно визначити суми нарахування, а також зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок, а відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок, - не заслуговують на увагу.
03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц Велика Палата Верховного Суду, відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України від 
24.09.2014 року (провадження № 6-144цс14). 
З огляду на принцип верховенства права, який передбачає наявність правової визначеності, висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних відносинах не може ігноруватись судами і підлягає застосуванню.
Анкета-заява, а також додані до позовної заяви письмові докази не містять належних і допустимих доказів того, що позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов Банку, а саме, щодо розміру і порядку сплати процентів за користування кредитними коштами.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону – споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Саме Банк, як кредитор і позивач, а не відповідач, повинен довести факт того, що позичальник був ознайомлений і прийняв Умови та Правила щодо сплати процентів, що діяли станом на 21.02.2013 року, тобто на момент укладення кредитного договору.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Ствердження представника Банка у скарзі, що суд начеб то знехтував принципами кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність Банка й не врахував норми цивільного права України і європейські правові норми, що регулюють функціонування кредитних правовідносин, а також банківського сектору економіки, є безпідставними, оскільки Банк, належними і допустимими доказами не довів того, що позичальник ОСОБА_1 погодився з Умовами та Правилами Банка щодо сплати процентів.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом першої інстанції шляхом частково задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 7 988,15 гривень.
Оскільки Банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Банк оскаржив заочне рішення суду лише в частині відмови у позові про стягнення процентів. Разом з тим, рішення суду в частині стягнення судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.
За розгляд справи в суді першої інстанції про стягнення заборгованості у розмірі 127 571,40 гривень, у червні 2019 року Банк сплатив судовий збір у мінімальному розмірі 1 921 гривень (а.с.1).
Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становить 1,5% але не менше 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ст. 4 ч.1, ч.2 п.1 Закону України «Про судовий збір»).
З 01.01.2019 року мінімальний розмір  судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, становив 1 921 гривень. Позов Банка задоволений у розмірі 7 988,15гривень (заборгованість за тілом кредиту), також підлягав оплаті судовим збором виходячи з мінімального розміру, тобто у розмірі 1 921 гривень. Між тим, суд першої інстанції стягнув судовий збір у розмірі 120,28 гривень (а.с.67-70), тобто без врахування вимог закону щодо мінімального розміру судового збору.
Тому резолютивна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення і стягнення розміру судового збору.
Підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч.1 п.п.1-4,ч.2,ч.4 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення розміру судового збору не відповідають обставинам справи і вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ч.2 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору підлягає зміні, з викладенням резолютивної частини щодо стягнення судового збору у новій редакції.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Рішення суду в частині відмови у позові про стягнення процентів ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги в частині стягнення процентів, у зв`язку з чим Банк не має права на відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
        ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.п.1,2, 375 ч.1, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
                                                                                                                    ПОСТАНОВИЛА:
       
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року в частині відмови акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 119 583,25 гривень – залишити без змін.
Заочне рішення Балтського районного суду Одеської області від 05 листопада 2019 року в частині стягнення судового збору – змінити, виклавши резолютивну частині рішення у цій частині в новій редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1 921 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає.         Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 13.07.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська 

                                                                Г.Я. Колесніков