ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 вересня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/3192/18
Головуючий у першій інстанції - Меженнікова С. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/935/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
із секретарем - Шкарупою Ю.В. 
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2020 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного рішення 09.06.2020)  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,
                                          В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування позову посилався на те, що 21.01.2018 ОСОБА_2 шляхом обману та зловживанням довірою, заволодів майном (грошима) позивача. Відповідач представлявся директором великої компанії «БетФин», яка веде діяльність пов`язану із ставками на спорт і запропонував позивачу примножити кошти шляхом ставок на спорт, надавши посилання на офіційний сайт компанії також на відео ролик, що підтверджує діяльність такої компанії. Після цього ОСОБА_2 запевнив, що для початку роботи йому потрібно на банківський рахунок перерахувати кошти, внаслідок чого шляхом обману та зловживанням довірою, заволодів грошима у розмірі 4 423 Доларів США і 76 660 грн.
ОСОБА_2 своїх зобов`язань належним чином не виконав, грошові кошти не повернув. В результаті вчинення шахрайських дій відповідач заволодів грошовими коштами позивача.
В позові позивач просить стягнути з відповідача - ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 , безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти у сумі 199 177, 01 грн, та всі понесені судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу), що разом складають 11991, 77 грн.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.05.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що твердження позивача про безпідставність набуття відповідачем перерахованих ним грошових коштів, є недоведеним, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що вказані дії були вчинені ним внаслідок помилки чи введення його в оману відповідачем.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 27.05.2020, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що оскаржуване рішення суду є необ`єктивним та необґрунтованим. Судом не зроблено посилання на диск, який було долучено до матеріалів справи, не враховано пояснень свідків щодо здійснення нечесної господарської діяльності відповідачем шляхом не повернення коштів та обіцяних відсотків, не враховано заперечень сторони відповідача щодо приналежності онлайн системи «ADVCASH» за допомогою якої здійснюються грошові перекази, крім того,  електронна скринька, на яку переводились кошти належить відповідачу і цей факт доводить, що відповідач вводить суд в оману та спотворює факт задля звільнення від відповідальності та уникнути повернення коштів.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення Чернігівського районного суду від 27.05.2020 без змін. В обґрунтування посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апелянта є безпідставними та не відповідають нормам матеріального права, та не спростовують правильних висновків суду.
Згідно ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. 
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.
Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
Про час та місце розгляду справи учасники судового процесу повідомлені належним чином, так, матеріали справи містять телефонограму, якою повідомлено помічника адвоката Морозова В.Ю. (помічник ОСОБА_4 ), який представляє інтереси позивача ОСОБА_1 про те, що розгляд апеляційної скарги призначено на 08.09.2020 на 11-00 годин (а.с. 125-126 т. 2). 
Як вбачається, позивачем ОСОБА_1 07.09.2020  вх. ЕП -1704 (а.с. 127-129 т. 2) подано клопотання про відкладення призначеного засідання 08.09.2020 на 11-00 годину та проведення судового засідання у режимі відеоконференції. В обґрунтування наявності підстав для відкладення розгляду справи позивач посилається на  проживання представника в іншому місті. Щодо не можливості не прибуття в судове засідання особисто позивача клопотань до суду не надано, поважні причини не зазначено, згідно поданої заяви вбачається, що позивач обізнаний про час та місце розгляду справи. 
Зазначені причини неявки представника позивача судом визнані не поважними, оскільки перебування представника в іншому місті не є  об`єктивною перешкодою для участі у судовому засіданні та поважною причиною для відкладення розгляду у суді апеляційної інстанції. Крім того, клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції подане з порушенням строку передбаченого ч. 2 ст. 212 ЦПК України, залишено без розгляду. 
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснив перерахування грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» 23.01.2018 - в сумі 27000,00 грн, 01.02.2018 о 21:10 год. - в сумі 27000,00 грн та 01.02.2018 о 21:15 год - в сумі 22 660,00 грн. (а.с. 13-15 т. 1).
З копії роздруківки веб - сторінок «AdvCash» вбачається про перерахування із кошелька НОМЕР_1 на кошельок НОМЕР_2 - 1000 доларів США (номер транзакції 7fb2b202-4a98-408f-8650-8 НОМЕР_3 ) та 3423 доларів США (номер транзакції 581beeb5-1e93-459c-8fe7-f2c09a74d074), на електронну скриньку отримувача - ІНФОРМАЦІЯ_1 Інформації щодо відправника коштів, зокрема прізвище, ім`я, по батькові, ці документи не містять (а.с. 11-12 т. 1).
З відповіді Advanced Cash встановлено, що власником електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 (а.с. 47 т. 2).
З копії постанови слідчого СВ Чернігівського ВП ГУ НП в Чернігівській області про закриття кримінального провадження від 19.06.2019 встановлено, що 23.01.2019 позивач звернувся до чергової частини ЧВП із заявою з приводу вчинення відносно нього шахрайських дій. По вказаному факту 23.01.2019 відомості внесені до ЄРДР за № 12019270010000450 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_1 за допомогою банку «ПриватБанк», а також за допомогою одного з інтернет сайтів, в якому здійснював ставки на спортивні матчі, здійснив переказ грошових коштів з метою подальшого отримання прибутку. В подальшому ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою в поверненні грошових коштів. Слідство дійшло висновку, що дана подія не підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України (шахрайство), оскільки ОСОБА_1 самостійно, без фізичного та психологічного тиску, усвідомлюючи наслідки, добровільно погодився здійснювати грошові ставки на спортивні матчі, а тому кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с. 251-252 т. 1).
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що твердження позивача про безпідставність набуття відповідачем перерахованих ним грошових коштів, є недоведеним, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що вказані дії були вчинені ним внаслідок помилки чи введення його в оману відповідачем.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року (провадження № 6-3090цс15)).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року (провадження № 6-88цс13)).
За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Як вбачається в обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог  позивач посилається на виникнення зобов`язань пов`язаних зі здійсненням  ставок на спорт з метою примноження коштів.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України не ґрунтується на наявних у справі доказах, крім того одних із доводів апеляційної скарги позивач зазначає щодо здійснення відповідачем нечесної господарської діяльності шляхом не повернення коштів та обіцяних відсотків. 
Правовідносини між сторонами регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Договірний характер правовідносин між сторонами виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, зокрема щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові із заявленої позивачем правової та фактичної підстави, оскільки позивач на власний розсуд розпоряджається щодо предмету та підстав позову, і як вбачається позивач посилається саме на передачу коштів відвідачу для здійснення ставок на спорт з метою отримання прибутку.
В апеляційній скарзі позивач посилався на неврахування судом першої інстанції наявних у справі доказів на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_2 спірних коштів через систему переказів та шляхом перерахування на картку.
Суд обгрунтовано зазначив, предметом спору за заявленим позовом є повернення безпідставно набутого майна (коштів), а не повернення отриманого за договором чи в інший не заборонений цивільним законодавством спосіб. Тому посилання заявника на докази перерахунку коштів відповідачу на здійснення саме ставок на спорт, враховуючи  не доведення факту недобросовісності відповідача та наявності рахункової помилки, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції.
Зазначене також вбачається і з постанови слідчого СВ Чернігівського ВП ГУ НП в Чернігівській області про закриття кримінального провадження від 19.06.2019 якою встановлено, що 23.01.2019 позивач звернувся до чергової частини ЧВП із заявою з приводу вчинення відносно нього шахрайських дій. По вказаному факту 23.01.2019 відомості внесені до ЄРДР за № 12019270010000450 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_1 за допомогою банку «ПриватБанк», а також за допомогою одного з інтернет сайтів, в якому здійснював ставки на спортивні матчі, здійснив переказ грошових коштів з метою подальшого отримання прибутку. В подальшому ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою в поверненні грошових коштів. Слідство дійшло висновку, що дана подія не підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України (шахрайство), оскільки ОСОБА_1 самостійно, без фізичного та психологічного тиску, усвідомлюючи наслідки, добровільно погодився здійснювати грошові ставки на спортивні матчі, а тому кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с. 251-252 т. 1)
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що стаття 1212 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є безпідставними.
Доводи ОСОБА_2 , які спрямовані на незгоду із судовими рішеннями у справі та власне тлумачення норм матеріального права, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанцій повно встановив обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та наданим у справі доказам, правильно здійснив тлумачення норм матеріального та застосував їх до спірних правовідносин.
На докази визнання укладеного між позивачем та відповідачем правочину щодо здійснення ставок на спорт недійсним або його розірвання позивач не посилався, не послався і на наявність таких доказів взагалі, як і обставини здійснення чи не здійснення таких ставок.
Отже, посилання позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України не ґрунтується на наявних у справі доказах.
Заявник неправильно тлумачить зміст указаної норми, помилково вважаючи, що у випадку наявності між сторонами договірних відносин, але за відсутності доказів на підтвердження договірних відносин, є підстави для пред`явлення позову на підставі статті 1212 ЦК України та застосування її до спірних відносин.
З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду в частині наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, разом з тим під час розгляду справи по суті судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування  судового рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України (станом на час прийняття до розгляду справи судом першої інстанції) в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів у сумі 199 177, 01 грн, з врахуванням наведеного зазначена справа є малозначною.
Проте ч. 6, 8 ст. 279 ЦПК України передбачено особливості  розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, а саме за наявними у справі матеріалами.  При розгляді у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом)  учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
В порушення зазначених норм суд першої інстанції не постановивши ухвалу про розгляд справи за загальними правилами вирішив клопотання протокольною ухвалою від 01.10.2020 про допит свідка ОСОБА_5 (а.с. 215 т. 1), а також ухвалами від 14.01.2020 та від 03.06.2020 вирішив клопотання про витребування доказів (а.с.  247 т. 1, 6-7, 15-16, 20, 26, 28, 51 т. 2).
Ч. 4, 5, 6 ст. 19 ЦПК України (станом на час прийняття до розгляду справи судом першої інстанції) спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ч 3 п. 7 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою  підставою  для скасування  судового рішення  суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного провадження  справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.  
За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановлення судом апеляційної інстанції рішення по суті про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Матеріали справи містять Договір про надання правової допомоги укладений між адвокатом Захаровим Є.М. та ОСОБА_2 від 27.12.2018 (а.с. 38 т. 1), вбачається, що представник відповідача, адвокат Захаров Є.М. у відзиві на апеляційну скаргу, яка подана 03.09.2020, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 7000 грн, як витрати на правову допомогу адвоката.
В судовому засіданні 08.09.2020 адвокатом Захаровим Є.М. суду апеляційної інстанції було надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 06.09.2020 на суму 7000 грн (а.с. 133 т. 2), розрахунок судових витрат, (гонорару за надану правову допомогу за Договором про надання правової допомоги від 27.12.2018) апеляційна інстанція від 06.09.2020 (а.с. 134 т. 2), копію довідки про взяття на облік платника податків (а.с. 135 т. 2).
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Так, з розрахунку судових витрат, (гонорару за надану правову допомогу за Договором про надання правової допомоги від 27.12.2018) апеляційна інстанція від 06.09.2020 (а.с. 134 т. 2) вбачається, що адвокатом клієнту було надано наступні послуги: ознайомлення та зняття фотокопій з матеріалів справи - 800 грн, консультація з приводу поданої апеляційної скарги - 800 грн, складення відзиву на апеляційну скаргу - 3000 грн, представництво в суді - 2400 грн. 
Отже, враховуючи вказане вище, а також співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката у відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, заявлений розмір витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 7 000 грн є завищеним, та підлягає зменшенню до 1500,00 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, ч 3 п. 7, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відмовити.
Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) у відшкодування витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції 1500  грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.
Повний текст судового рішення складено 11.09.2020.
                     Головуючий                                                        Судді :