Дата документу 23.09.2020 Справа № 2-1050/2005

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 2-1050/2005         Головуючий у 1-й інстанції: Діоба Г.О. 
Провадження №22-ц/807/1725/20                         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 вересня 2020 року                 м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.,    	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2005 року у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2005 року ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на земельну ділянку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 липня 2004 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір міни земельної ділянки на зерно пшениці.
Через необізнаність з діючим законодавством, вони уклали договір в простій письмовій формі та не посвідчили його нотаріально. Угода фактично була здійснена, він передав ОСОБА_1 зерно, що підтверджується розпискою, а вона передала йому земельну ділянку, що підтверджується актом прийому-передачі.
У зв`язку тим, що ОСОБА_1 ухиляється від нотаріального посвідчення вчиненої угоди міни, що унеможливлює отримання ОСОБА_2 документів, підтверджуючих право власності на земельну ділянку та у зв`язку з тим, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору міни і фактично відбулося повне виконання зазначеної угоди, вимушений звернутися до суду.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив суд:

Визнати договір міни земельної ділянки на зерно пшениці, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 24 липня 2004 року, дійсним.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 3,66 га, розташовану згідно схеми до Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП №020473 від 01 серпня 2002 року, вартістю 5 000 грн. 00 коп.

Заочним рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2005 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, задоволено.
Визнано договір міни земельної ділянки на зерно пшениці від 24 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дійсним.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 3,66 га, розташовану на території Новокостянтинівської сільської ради Приазовського району, яка належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП №020473 від 01 серпня 2002 року.

Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 06 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в судових засіданнях, коли було винесене оскаржуване рішення вона участі не приймала та не була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Крім того, зазначає, що договір міни з ОСОБА_2 вона не укладала, а отримані грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. були взяті в борг та за домовленістю з ОСОБА_3 розрахунок мав бути проведений шляхом зарахування отриманих коштів в рахунок орендної плати за користування земельною ділянкою площею 3,66 га строком на п`ять років. Її ніхто не запрошував до нотаріальної контори для укладення договору, як зазначає в позовні заяві позивач.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – адвокат Шумейко І.П. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення судової повістки до апеляційного суду не з`явилась. На адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона прохає розглядати справу за її відсутності, на задоволенні апеляційної скарги наполягає (а.с. 115 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_1 , яка належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи та прохає розглянути справу за її відсутності.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року було задоволено заяву ОСОБА_3 -адвоката Шумейко І.П. про заміну сторони правонаступником. Замінено сторону позивча у цій справі ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 102-104).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції, керуючись законодавством, яке було чиннним на час ухвалення рішення, встановивши, що договір міни було укладено в простій письмовій формі та сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору і враховуючи те, що виконання договору відбулося, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки та розпискою відповідачки, проте від нотаріального посвідчення цього договору ОСОБА_1 ухилялася, суд прийшов до висновку про визнання догвору міни дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитись, оскільки вони не відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно Державного акта на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП №020473, виданого Приазовською районною державною адміністрацією Запорізької області 01 серпня 2002 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Приазовської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 17 травня 2002 року №187, передано у власність земельна ділянка площею 3,66 га, розташована на території Новокостянтинівської сільської ради КСП «Дума Леніна». (а.с. 6).

24 липня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було в простій письмовій формі укладено Договір міни вищезазначеної земельної ділянки на 10 тонн зерна пшеніці за ціною 500 грн за тонну (а.с. 3-4).

Згідно Акту прийому-передачі земельної ділянки від 24 липня 2004 року, ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку площею 3,66 га для ведення особистого сільського господарства на території Новокостянтинівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на основі Державного акта на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП №020473, виданого Приазовською районною державною адміністрацією Запорізької області 01 серпня 2002 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7462. (а.с. 5).
Згідно розписки, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 10 тон зерна на суму 5 тисяч гривень. Претензій не має. (а.с. 7). 
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (стаття 78 ЗК України).
Відповідно до статей 177, 181 ЦК України, статті 79 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав.
Земельне законодавство ґрунтується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт "в" частини першої статті 5 ЗК України).
Тобто власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.
Пункт 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, встановлював, що до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.
Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом.
Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).
Таким чином, оборотоздатність земельних ділянок, які перебувають у власності громадян, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) є обмеженою.
Проте заборона відчуження, встановлена вказаним пунктом, передбачала винятки, зокрема, можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін (стаття 715 ЦК України).
Міна (обмін) земельних часток (паїв) відповідно до вимог закону є цивільно-правовою угодою, яка, однак, може укладатися та реалізовуватись лише у порядку, передбаченому в Законі України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".
У статті 5 цього Закону вказано, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) оформляють матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.
Частиною першою статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що у разі, якщо власник земельної ділянки, яка знаходиться всередині єдиного масиву, що використовується спільно власниками земельних ділянок чи іншими особами для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, виявляє бажання використовувати належну йому земельну ділянку самостійно, він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. 
Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах своїх повноважень сприяють обміну земельними ділянками (частина друга вказаної статті). 
Аналіз змісту статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" свідчить, що вона не забороняє можливість обміну земельними ділянками, які використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті.
Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбачених статтею 5 цього Закону повноважень оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку, не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).
За таких обставин укладення договору міни земельних ділянок після оформлення правовстановлюючих документів на них не суперечить пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору.
Відповідні висновки щодо застосування Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" у взаємному зв`язку з положеннями розділу Х "Перехідні положення" ЗК України викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, щодо можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише за схемою "пай" на "пай".
Так, підпункт "б" пункту 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.
Частина перша статті 14 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" також не обмежувала випадки, за яких може бути проведений обмін, а лише визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їх власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що визначений у пункті 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, виняток щодо відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення передбачав можливість обміну саме земельної ділянки на іншу земельну ділянку, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).
Отже, виходячи з вищезазначених положень законодавства передбачена можливість обміну саме земельної ділянки сільськогосподарського призначення на іншу земельну ділянку.
Водночас, з письмового договору міни від 24 липня 2004 року укладеного між сторонами земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка належала ОСОБА_1 на підставі державного акта про право власності на землю 111-ЗП № 020473 від 01 серпня 2002 року була обміняна на 10 тон зерна пшениці, яка належала ОСОБА_2 .
Те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - відповідно до частини четвертої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є однією із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. 
У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. 
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. 
Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін (пункт 13 Постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Відповілдно до положень ст. 716 ЦК України кожний з учасників договору міни вважається продавцем майна, що він передає, і покупцем майна, що він здобуває, тому до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1288цс17.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.
Під час розгляду справи судом не встановлено факт ухилення відповідача від укладення нотаріально посвідченого договору.
Таким чином, твердження сторони позивача про доведеність підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції не встановлено таких підстав. Не встановив таких обставин і суд апеляційної інстанції, отже, немає підстав для визнання дійсним договору міни земельної ділянки на фуражне зерно пшениці, укладеного 24 липня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі, тобто без додержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. З огляду на зазначене, у суду першої інстанції не було й підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 3.66 га розташовану на території Новокостянтинівської сільської ради Приазовського району, яка належала ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на землю серія 111-ЗП № 020473 від 01 серпня 2002 року, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.
З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбаченгих п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Аргументи апеляційної скарги є виправданими.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги апеляційний суд стягує з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги 1262 гривень. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.

Заочнерішення Приазовського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2005 рокуу цій справі скасувати. Прийняти нове судове рішення.

В задоволенні позову  ОСОБА_2 ( правонаступник ОСОБА_3 ) до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору міни земельної ділянки на зерно пшениці від 24 липня 2004 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнання права власності на земельну ділянку площею 3.66 га розташованої на території Новокостянтинівської сільської ради Приазовського району – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляцйної скарги в розмірі 1262 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 28 вересня 2020 року. 
Головуючий, суддя   	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.