Номер провадження: 22-ц/813/1926/20 
Номер справи місцевого суду: 522/20251/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/20251/17

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1926/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,

учасники справи: 
- позивач - ОСОБА_1 , 
- відповідач – Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є -Акціонерне товариство «Альфа Банк», 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є -Акціонерне товариство «Альфа Банк», про визнання недійсними кредитних договорів та застосування наслідків їх недійсності до іпотечного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. 04 липня 2019 року, повний текст рішення виготовлено 04 липня 2019 року,

встановив:

У жовтні 2017 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним кредитний договір № 2006/13-2.06/814 від 28.09.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Укрсоцбанк»; 2) визнати недійсним кредитний договір № 2008/13-1-08/404 від 14.08.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Укрсоцбанк»; 3) застосувати наслідки недійсності правочинів до договору іпотеки.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 28.09.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та нею був укладений Кредитний договір № 2008/13-1-08/404. Крім того, між нею та Банком був укладений договір іпотеки. Вказані кредиті договори, як на думку позивачки, є недійсними, оскільки вона не отримувала інформації, що передує укладенню кредитних договорів, інформацію про сукупну вартість кредиту. У відповідача відсутні Ліцензії на здійснення валютних операцій. Отже, позивачка вважає, що є підстави для визнання зазначених кредитних договорів недійсним, із застосування наслідків їх недійсності до іпотечного договору (а. с. 1 - 17). 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.11.2017 року відкрито провадження у справі. Цивільна справа перебувала в провадженні судді Тарасова А.В..
У подальшому у порядку авторозподілу справа була передана на розгляд судді Загороднюка В.І..
На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27.12.2018 року № 4049/0/15-18 суддя Загороднюк В.І. був звільнений з посади судді Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку. З метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, та на підставі службової записки помічника судді Загороднюка В.І. - Сребняк І. А. здійснено повторний авторозподіл справи. 
У порядку повторного авторозподілу справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 12.02.2019 року. 28 лютого 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого засідання на 20.05.2019 року. 
ПАТ «Укрсоцбанк» у відзиві на позовну заяву вказує на пропуск позивачем строку позовної давності. До відзиву додано документи на підтвердження ознайомлення позивачки з усією необхідною інформацією, що передує укладенню кредитних договорів, інформацію про сукупну вартість, копії банківських ліцензій. 
01.03.2019 року до суду надійшла заява від позивачки та представника позивачки – ОСОБА_2 про об`єднання в одне провадження позовних вимог за цією справою із позовними вимогами у цивільній справі №519/307/18 за позовами ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та у цивільній справі №519/306/18 за позовом представник «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, які перебувають на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2019 року в задоволенні клопотання про об`єднання позовів було відмовлено.
У підготовче судове засідання 27.05.19 року сторони не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З боку представника позивача надійшли дві аналогічні заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із об`єднанням справ в одне провадження. 
Письмовою заявою від 27.05.2019 року представник Банку повідомив, що 21.05.2019 року по справі №519/306/18 судом було винесено рішення, яким позов Банку було задоволено. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2019 року закрито підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду по суті на 25.06.2019 року. 
У судове засідання, призначене на 25.06.2019 року, сторони не з`явились. Сповіщені про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Від представника позивача до суду 25.06.2019 року надійшли пояснення, згідно яких він позовні вимоги підтримав та просив справу розглянути за його відсутності.
Представник відповідача надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглядати за його відсутності. У задоволенні позову просив відмовити. До заяви представником Банку додано завірену копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.05.2019 року по справі №519/306/18 про задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 2008/13-1-08/404.
У судове засідання суду першої інстанції сторони не з`явились (а. с. 196).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2019 р. у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 28.09.2006 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 2006/13-2.06/814.
Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі - 80 000,00 доларів США, зі сплатою 13,2% річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості : з жовтня 2006 р. по серпень 2026 року щомісяця рівними частками по - 333 долари США, з вересня 2026 р. по - 413 долари США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту - 27.09.2026 р..
Свої зобов`язання кредитор виконав у повному обсязі, надавши грошові кошти позичальнику, що підтверджується випискою по рахунку.
14.08.2008 р. між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 2008/13-1-08/404.
Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі - 25 000,00 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 14.08.2008 року, зі сплатою 13,5% річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному у Додатку № 1 до Кредитного договору.
Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК».
Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаних кредитних договорів недійсними позивачка як підстави позову зазначила, що не була ознайомлена з інформацією про умови кредитування, сукупної вартості кредитних ресурсів, відсутності ліцензії тощо.
Дослідивши матеріали справи, суд вбачав, що позивачка із власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту до вільно обраного нею банку. Факт підписання договорів та отримання коштів за обома договорами не спростований позивачкою. Крім того, відповідач надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором від 28.09.2006 р. (а. с. 129 - 131), з якого вбачається що ОСОБА_1 сплачувала заборгованість за кредитом до - 23.09.2015 р., а за процентами до - 09.06.2017 р.. Крім того, з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 14.08.2008 р. (а. с. 135 - 140) вбачається, що ОСОБА_1 сплачувала заборгованість за кредитом до - 10.11.2016 р., а за процентами до - 14.06.2017 р.. 
Таким чином, суд вбачав, що сторони обумовили і прописали в Договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. При цьому, згідно залученим відповідачем копій документів вбачається, що позивачка була ознайомлення з усіма умовами кредитування, сукупною вартістю кредитних ресурсів, відповідач має передбачені діючим законодавством ліцензії на укладання договорів в іноземній валюті. Порушення Закону України «Про захист прав споживачів» не знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. Таким чином, доводи позивачки не знайшли свого підтвердження. Враховуючи наявність судових процесів про стягнення з позивачки заборгованості за оспорюваними кредитними договорами, вбачаються дії щодо спроби затягнути процеси по стягненню заборгованості.
Суд вбачав, що оспорювані договори підписані сторонами, що не спростовується сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Посилання позивачки на те, що кредитні договори не відповідають діючому законодавству не є доведеними, а навпаки спростовані відповідачем. 
Також, суд врахував, що Приморським районним судом м. Одеси за результатами розгляду справи №519/306/18 рішенням від 21.05.2019 р. було задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 .. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 2008/13-1-08/404 від 14.08.2008 року у розмірі - 11 121,92 долара США. 
Отже, позивачкою не спростовано факт отримання нею кредитних коштів та користування ними протягом тривалого час із дня укладення кредитних договорів. 
За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, тобто є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Заяву ПАТ «Укорсоцбанк» про застосування строку позовної давності суд не прийняв до уваги, так як відмовив у позовних вимогах за їх безпідставністю (а. с. 197 – 200 зворотна сторона).
ОСОБА_1  в апеляційній скарзі просить вищевказане рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт посилається на те, що суд надав неправильну оцінку наявним у справі доказам, безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про об`єднання справ. Зазначає про те, що Банком не надано до суду письмові докази, витребувані ухвалою суду першої інстанції. Вказує на порушення приписів статтей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», які як на думку останньої, мають наслідком задоволення вимог вищенаведеного позову.
Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 березня 2020 року заяву АТ «Альфа Банк» про залучення до участі у справі правонаступника задоволено. Залучено АТ «Альфа Банк» до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк».
Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшло.
АТ «Альфа Банк» у наданих апеляційному суду письмових поясненнях просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Вказує, що позивачкою не спростовано факт отримання кредиту, користування ним протягом тривалого часу з дня укладення кредитного договору. Подання позову про визнання кредитних договорів недійсними є намаганням з боку позивачки уникнути відповідальності за невиконання кредитних договорів, затягнути стягнення заборгованості. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заяв та клопотань не надали.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Між тим, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надійшло.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду. 
Матеріали справи містять достатньо доказів для розгляду справи по суті. 
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, відсутність клопотань учасників справи про відкладення розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових пояснень на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 546, 553, 559, 1054, 1056 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 20 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
28.09.2006 р. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 2006/13-2.06/814 (далі - Кредитний договір).
Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі - 80 000,00 дол. США, зі сплатою 13,2 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з жовтня 2006 р. по серпень 2026 р. щомісяця рівними частками по 333 долари США, у вересня 2026 р. - 413 долари США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 27.09.2026 р..
14.08.2008 р. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 2008/13-1-08/404 (далі - Кредитний договір).
Відповідно до п.1.1. кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі - 25 000,00 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 14.08.2008 р. (додається) зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та порядку визначеному у Додатку № 1 до Кредитного договору.
Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСОЦБАНК».
Між сторонами склалися кредитні правовідносини, правовідносини з визнання кредитного договору та похідних від цього договору правочинів недійсними.
За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. 
За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
За правилами, передбаченими ст. ст. 1054, 1056, 1057-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. 
У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника бо поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт. 
Згідно із ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Недійсний правочин не здійснює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. 
Щодо вимоги позивача про визнання недійсними кредитних договорів, колегія суддів зазначає наступне. 
Не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними посилання ОСОБА_1 на порушення Закону України «Про захист прав споживачів», які полягають у не наданні їй повної письмової інформації про умови надання кредиту, загальну вартість кредиту та реальної відсоткової ставки за користування кредитом.
Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено надання перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідної письмової інформації. У разі ненадання вказаної інформації наступають наслідки, передбачені ст. ст. 15 і 23 цього Закону, а саме: - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - вимагати надання у прийнятно короткий строк, але не більше місяця, належної інформації. Якщо інформація в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. 
ОСОБА_1 під час укладення спірних договорів ознайомилась і погодилась з умовами кредитування. Своїм підписом вона підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в Банку.
У випадку ненадання необхідної інформації позичальник мав право вимагати надати таку інформацію у найбільш короткий строк, відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця.
Випадки визнання умов договору про надання споживчого кредиту несправедливими передбачені ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про несправедливі умови договору вказуються у ч. ч. 2, 3 ст. 18 цього Закону. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.
Не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо несправедливих умов договору про надання споживчого кредиту. Крім того, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди позивачеві. Разом з тим, посилання позивача на такі ознаки в матеріалах справи відсутні.
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних права та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано положення зокрема статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними з наступних підстав.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.
Отже, у цій справі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів, правильно застосувавши положення Закону України «Про захист прав споживачів». Як наслідок вказаного правильним є висновок суду першої інстанції про безпідставність похідної вимоги позову про застосування наслідку недійсності правочинів.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позивач була ознайомлена з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками невиконання зобов`язань за договором, що підтверджується її особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину. 
З урахуванням вказаного та зокрема того, що упродовж тривалого часу позивачка виконувала умови спірного договору, чим фактично підтверджувала намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення її законних прав та інтересів при укладенні договору, апеляційний суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання вищенаведених кредитних договорів недійсними є спробою уникнути негативних наслідків через невиконання їх умов.
Інші доводи апеляційної скарги не мають наслідком задоволення вимог скарги, а отже на увагу суду не заслуговують.
Враховуючи похідний характер інших позовних вимог, доводи апеляційної скарги щодо необхідності їх задоволення є також безпідставними.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні, яке ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні. 
Відповідно до ч. 2 ст. 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього кодексу. 
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року– залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова 

О. М. Таварткіладзе