Постанова  
Іменем  України
 
20 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 409/1285/18-ц
 
провадження № 61-20483св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 травня 
2019 року у складі судді Максименко О. Ю. та постанову Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Луганської В. М., Коновалової В. А., Єрмакова Ю. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 18 березня 2010 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі 
у розмірі 500,00 грн щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 листопада 2009 року до досягнення дитиною повноліття.
З вересня 2014 року вона разом із дочкою змушені були покинути місце свого проживання у м. Луганську та переїхати до м. Львова.
Зазначала, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків 
по вихованню дитини, не цікавиться її долею, життям, не відвідує її дома, 
в школі. Відповідач не бере участі у вихованні дочки та, як вона вважала, 
не має бажання з нею бачитись, матеріально не підтримує взагалі. 
Всі питання щодо виховання дитини вирішуються самостійно нею без участі та підтримки з боку відповідача.
З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батька прав щодо дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області 
від 16 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав 
є виключним засобом впливу на недобросовісність батьків. Виходячи 
з характеру такого засобу, його не можна застосовувати, коли 
це не викликано необхідністю. Позивачем не надано належних 
та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення 
від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Луганського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16 травня 
2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позбавлення батьківських прав матері або батька дитини є крайнім заходом сімейно-правової відповідальності, яка настає при умисній і винній поведінці батьків або одного з них. Проте матеріали справи не містять доказів, які могли б стати достатньою підставою для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав згідно з положенням 
статті 164 СК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись 
на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів першої 
та апеляційної інстанцій, позов задовольнити у повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2020 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Білокуракинського районного суду Луганської області.
У червні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про дитину, не бере участі 
в її вихованні та матеріальному забезпеченні, що негативно впливає 
на належний рівень її життя. 
Зазначав, що дитина сторін перебуває на повному утриманні матері, оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів. 
Вважала, що судами попередніх інстанцій не були враховані та досліджені 
у повній мірі матеріали справи, у зв`язку із чим порушено норми матеріального та процесуального права.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 15 березня 
2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції (а. с. 9).
Згідно виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом 
м. Луганська 14 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-2862/2010 
з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 
на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 500,00 грн щомісяця, 
але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 листопада 2009 року і до повноліття дитини (а. с. 10).
Згідно інформації, наданої Луганським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції 
у Луганській області 04 червня 2018 року, на виконанні в Артемівському відділі державної виконавчої служби м. Луганська перебувало виконавче провадження від 14 січня 2014 року № 41527300 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Луганська № 2-2862, виданого 25 грудня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 500,00 грн щомісяця, починаючи з 11 листопада 2009 року 
і до повноліття дитини. Матеріали виконавчого провадження залишились на тимчасово окупованій території. Стягувачу роз`яснено право 
на звернення до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа 
з метою відновлення втраченого виконавчого провадження (а. с. 12).
Відповідно до характеристики, наданої загально-освітньою школою № 13 
м. Львова, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була ученицею 4-В класу. Дитина проживала з матір`ю, яка приділяла достатньо уваги навчанню та вихованню дочки: відвідувала всі батьківські збори, шкільні свята, зустрічала дитину після уроків, постійно цікавилася успіхами та результатами навчання дочки. Батько не цікавився навчанням 
та вихованням дочки, жодного разу не був у школі (а. с. 14).
Згідно довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 24 жовтня 2014 року № 1333000154, ОСОБА_1 
та ОСОБА_4 перемістилися з тимчасово окупованої території до м. Львова (а. с. 16).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 28 січня 2019 року, 
ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, 
не дбав про фізичний і духовний розвиток дочки, не переживав 
за її навчання, здоров`я та майбутнє, матеріально не забезпечував, 
не з`явився на засідання комісії, хоча належним чином запрошувався через засоби масової інформації (газета Урядовий кур`єр), у зв`язку із чим комісія з питань захисту прав дитини вважала за доцільне позбавити 
ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7 
(а. с. 93).
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - 
ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, 
він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК Українидозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків 
по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони 
не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає 
на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною 
в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу 
до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини
(стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось 
із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, 
а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого
2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»
від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, 
що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову 
про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли 
це суперечить найкращим інтересам дитини.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року
(заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається 
як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку 
як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення 
або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні 
у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог 
статей 12, 81, 89 ЦПК України, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості 
з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого 
за обставин цієї справи не доведено.
При цьому обґрунтовано вважав, що висновок органу опіки та піклування 
у відповідності до частини шостої статті 19 СК України, не може бути прийнятий до уваги, оскільки складений на підставі рішення комісії 
з питань захисту прав дитини при Сихівській районній державній адміністрації Львівської області від 28 січня 2019 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо дочки є непереконливим, у цілому ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька 
з дитиною та не враховує об`єктивні для відповідача фактори, 
які ускладнюють його безпосередню участь у вихованні дочки, зокрема проживання дитини та батька у різних містах країни. Батько проживає 
у м. Луганську, а позивачка з дочкою - у м. Львові. При цьому висновок складено без з`ясування даних про особу відповідача, умови та спосіб 
його життя. У зв`язку із чим комісією з питань прав дитини не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Разом із тим всупереч вимогам частини другої статті 171 СК України комісією з питань захисту прав дитини не була вислухана дитина 
та не з`ясовувалася її думка.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, 
що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів 
у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися 
для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але 
не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування 
чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області 
від 16 травня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду 
від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович