Справа № 450/1829/19                                Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/980/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Жукровській Х.І.
з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року в складі судді Мельничук І.І. у справі за позовомОСОБА_1 до Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива», з участю третьої особи Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, про визнання незаконним створення та діяльність Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива»,-
встановила:
У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати незаконним створення та діяльність Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» та примусово розпустити дану організацію.
22.01.2020 представником відповідача Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» подано клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК, оскільки наявні підстави для розгляду відповідного спору в порядку господарського судочинства, що є самостійною підставою для закриття провадження у цивільній справі.
29.01.2020 сторона позивача подала клопотання про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовувала тим, що у спорі, який розглядається відсутні ознаки корпоративного, Спілка (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива», складається виключно із однієї особи, з голови Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» ОСОБА_3 , про включення або участь інших членів у Спілці (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» - відомості відсутні. Позивач не звертався до Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» з приводу його включення в спілку, а також не повідомлявся спілкою про те, що його включено до Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива».
Оскаржуваною ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1  до Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива», третя особа Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області про визнання незаконним створення та діяльність Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» - закрито.
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає її незаконною та необґрунтованою, такою, що не може залишатися в законній силі, оскільки постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду зроблені виключно на припущеннях.
В апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач є членом (учасником) Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива», чи був її учасником, а також з приводу того, що Спілка має ознаки юридичної особи чи те, що позивач ставить під сумнів легітимність зборів пайовиків.
Звертає увагу, що 12.07.2001 були проведені загальні збори уповноважених пайовиків майна ПАФ «Нива», які оформлені протоколом № 1, однак питання створення Спілки не піднімалось та не вирішувалося, тому підстави ставити під сумнів легітимність зборів відсутні.
Не звертався до Спілки з приводу включення до учасників такої,, а також не отримував повідомлення, що його примусово включили до неї.
Оскільки легалізація спілки була здійснена шляхом повідомлення, спілка не набула статусу юридичної особи.
Звертає увагу на незаконну, на його думку, діяльність Спілки в особі її голови, який на власний розсуд та зловживаючи довірою і юридичною необізнаністю пайовиків, розпоряджається їх майном у власних інтересах.
Просить скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 рокута направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.
Представник відповідача Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.
Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі за участю відповідних сторін є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи.
Зокрема, суд зазначив, що спір у цій справі виник між Спілкою (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива», метою створення і діяльності якої є задоволення і захист законних спільних економічних інтересів, пов`язаних з розпорядженням спільним майном, та її учасником (членом) позивачем у справі ОСОБА_1 , такий пов`язаний зі створенням, діяльністю, управлінням такою, не стосується трудових спорів, а тому підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства та належить до юрисдикції господарських судів, оскільки позивач, як член Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» вважає, що при створення та діяльності такої були допущенні порушення, чим ставить під сумнів легітимність зборів пайовиків майна АС «Нива», та легітимність створення вищезгаданої спілки, чим порушено права пайовиків, зокрема і позивача.
За переконанням суду, цей спір не є спором, що виникає із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин; не є спором, що виникає у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, а є спором про абстрактну можливість брати участь у конкретних правовідносинах, а тому є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи (пункт 3 частини першої статті 1 статті 20 ГПК), тому повинен розглядатись за правилами господарського судочинства. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Частина ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Порядок пред`явлення позову регламентований статтею 184 ЦПК України.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.
Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Перелічені вище наслідки щодо неможливості розгляду відповідної справи в порядку цивільного судочинства, різняться виключно часом (стадією) встановлення відповідних обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).
Таким чином, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувшись до суду, як фізична особа, з позовними вимогами, предметом яких є законність створення та діяльності спілки, в позовній заяві визначив відповідачем Спілку (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива».
Спеціальним законом, який регулював право громадян на свободу об`єднання, на час створення Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» був ЗУ «Про об`єднання громадян», який втратив чинність 01.01.2013 на підставі ЗУ «Про громадські об`єднання».
При цьому, ЗУ «Про об`єднання громадян» визначав, що Об`єднанням  громадян є  добровільне  громадське  формування, створене на  основі  єдності  інтересів  для  спільної  реалізації громадянами своїх прав і свобод. Об`єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією (ст. 1 Закону).
Відповідно до ст. 13 цього закону Об`єднання громадян діє на основі статуту або положення.
Стаття 14 закону регулювала питання легалізації об`єднання громадян, аналіз якої дає підстави для висновку про те, що набуття статусу юридичної особи, обєднання має пройти реєстрацію, легалізація (офіційне визнання) об`єднання шляхом повідомлення про заснування, такого статусу не дає.
Так, згідно копії долученого до матеріалів справи Статуту Спілки (об`єднання) громадян-співвласників майна АС «Нива» від 2001 року, Спілка не є юридичною особою та здійснює свою легалізацію шляхом повідомлення про заснування (а.с. 8). 
Наведені норми закону та обставини у справі дають підстави для висновку про те, що суб`єктний склад даного спору, а саме те, що сторонами у цій справі є фізична особа та Об`єднання громадян (спілка) без статусу юридичної особи, виключає господарську юрисдикцію спору.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що для визначення юрисдикції поряд із суб`єктним критерієм, має враховуватися також і предметний критерій.
Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як вже зазначалося, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, при цьому, встановлення, зокрема обґрунтованості позову, обов`язком суду.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини І статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, крім інших, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
Поряд з цим, як зазначалося відповідач не є юридичною особою.
В свою чергу, поняття корпоративного права визначено у частині І статті 167 Господарського Кодексу України, згідно з якою, корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Згідно з частино 3 цієї статті, під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Тобто корпоративні це такі правовідносини, які в силу відповідної частки особи у статутному капіталі (майні) господарської організації дають їй право на управління такою, отримання прибутку чи активів у разі її ліквідації.
Колегією суддів встановлено, що позивач ОСОБА_1 не ставить питання захисту корпоративних прав, оскільки, як слідує з його доводів, він і не є членом Спілки, адже відповідно до законодавства, чинного на час її створення, не виявляв такого бажання, а вступ у таку є виключно добровільним, при цьому спір стосується, на думку позивача, незаконності створення та діяльності Спілки, що у відповідний спосіб порушує його права.
Наведене у сукупності дає підстави для висновку про відсутність обставин, як б свідчили про господарську юрисдикцію даного спору, тому такий необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.
Поряд з цим, доводи апеляційної скарги щодо незаконної діяльність Спілки в особі її голови, який на власний розсуд та зловживаючи довірою і юридичною необізнаністю пайовиків, розпоряджається їх майном, у власних інтересах, не приймаються колегією суддів до уваги, не є підставою для перевірки дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, оскільки не є предметом доказування у даному випадку та можуть бути перевірені виключно при розгляді справи по суті.
Суд першої інстанції належним чином не визначив характеру спору, суб`єктного складу правовідносин, предмета та підстав заявлених вимог, унаслідок чого дійшов до помилкового висновку щодо належності спору до юрисдикції господарського суду.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведені обставин, колегія суддів приходить переконання про підставність апеляційної скарги та необхідність скасування оскаржуваної ухвали з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк