КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/43112/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8745/2020

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
01 липня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кулініча Андрія Петровича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року у складі судді Макаренко І.О.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, стягнення інфляційний витрат та 3% річних,- 

В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом, в якому просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у зв`язку з несвоєчасним поверненням гарантованої державою суми вкладу, що встановлено  постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.10.2015року,   інфляційні витрати та 3% річних, на загальну суму 257 987грн.77коп.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року  відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, стягнення інфляційних втрат та  трьох відсотків річних. Роз`яснено позивачу, що розгляд спірних правовідносин підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до того ж суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
В обґрунтування апеляційної скарги, посилався на незаконність оскаржуваної ухвали, з наступних підстав.
Зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження виходив з того, що позов Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, з чим скаржник не погоджується, оскільки він звернувся за захистом порушених прав, що виникають із цивільних відносин, а саме із деліктного зобов`язання. 
Також посилався на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Вислухавши пояснення Кулініча А.П. в інтересах ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 29)  про причини своєї неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звертаючись у суд із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, просив стягнути з відповідача інфляційні витрати  у розмірі 232 460 грн. та 3% річних у розмірі 25 528 грн. 77 коп. від невиплаченої гарантованої суми вкладу в період з грудня 2014 року по лютий 2019 року, що разом складає 257 987 грн. 77 коп.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду судом в порядку ЦПК України, проте їх вирішення передбачено КАС України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом N 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.
Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, не меншому 200 000 грн. гарантується саме Фондом.
Заявляючи вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що  лише на підставі постанови  окружного адміністративного суду м. Києва від 01.10.2015 року відповідачем було поновлено його право на отримання 26.11.2014 року гарантованої державою суми грошового вкладу.
  Проте Фондом рішення суду виконано лише 28.02.2019 року, а тому за указаний  період  просить стягнути з відповідача  три відсотки річних та інфляційні, як відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, заявлена по справі вимога, по суті, носить похідний характер від вимог, що знайшли своє вирішення під час розгляду справи в порядку адміністративного судочинства. 
Зазначені обставини дають підстави для висновків про те, що  спір по справі виник  між Фондом, як суб`єктом владних повноважень та фізичною особою, щодо грошових виплат,   гарантованих державою, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду про  те, що спірні правовідносини між сторонами щодо виплати  відшкодування  шкоди, пов`язаної з несвоєчасним  поверненням  частини вкладу,  за своєю суттю  є публічно-правовим спором.
 Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги  про те, що позивач звернувся за захистом порушеного права, як споживач послуг, що зумовлює розгляд справи за правилами ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки  майнові вимоги ОСОБА_1 заявлені не до банку-боржника, а до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та стосуються правомірності дій останнього, пов`язаних із несвоєчасною виплатою позивачу гарантованого відшкодування, а тому спір є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Інших доводів, які б давали підстави для скасування ухвали суду, апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку,що ухвала районного суду постановлена з додержанням норм процесуального права,  є законною та обґрунтованою,  підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу -  без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Кулініча Андрія Петровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2020 року залишити без змін.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                         
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення з урахуванням положень п. 3 розділу ХІІ перехідних положень ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 03 липня 2020 року.
 
Суддя-доповідач:   
 
Судді: