ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 1.380.2019.001662
адміністративне провадження № К/9901/28934/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Гімона М.М., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року (суддя Хома О.П.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року (головуючий суддя Обрізко І.М., судді: Качмар В.Я., Хобор Р.Б.)
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Львівської митниці ДФС 
про зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2019 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Львівської митниці ДФС (далі також - відповідач, Митниця), в якому просила зобов`язати відповідача продовжити на 30 календарних днів термін заміни митного режиму тимчасово ввезеного автомобіля Audi, марки А6, номер кузова НОМЕР_1 , для його розмитнення в пільговому режимі відповідно до підпункту «б» пункту 10 статті 373 Митного кодексу України у зв`язку з пропуском строку з причин, які є поважними.
Вважаючи рішення відповідача, оформлене листом від 14 березня 2019 року №831/ДЗН/13-70-18/46 таким, що ухвалене без дотримання положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), у позовній заяві послалась на те, що відповідачем при його прийняті не враховано, що  пропуск шестимісячного строку для розмитнення автотранспортного засобу у пільговому режимі відбувся за поважних причин. А саме, весь пільговий період з 25 вересня 2017 року по 25 березня 2018 року, який надано для розмитнення автомобіля за нульовою ставкою, вона здійснювала догляд за бабусею, яка проживала на території Литовської Республіки. Окрім того, автомобіль Audi, марки А6, номер кузова НОМЕР_1 в межах пільгового періоду перебував у ремонті з 19 лютого 2018 року по 27 березня 2018 року, що підтверджується довідкою з автосалону. 
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зазначили, що вказані позивачем причини пропуску строку для розмитнення авто в пільговому режимі відповідно до підпункту «б» пункту 10 статті 373 Митного кодексу України, а саме догляд за хворою родичкою та ремонт транспортного засобу, не можуть бути визнані як поважні. Такі висновки судів ґрунтуються на тому, що позивачем не надано доказів щодо необхідності догляду на території Латвійської Республіки за бабою ? ОСОБА_4 . Також суди критично оцінили надані позивачем документи щодо ремонту автотранспортного засобу та вказали, що зазначені у них види робіт не вказують на потрапляння належного позивачу автомобіля в аварію, не відносяться до трудомістких і не потребують місячного перебування автомобіля на СТО.
1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернулась з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просила рішення судів скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 отримано посвідку на постійне місце проживання в Україні від 25 вересня 2017 року № НОМЕР_2 .
Відповідно до інформації, наявної у базах даних Львівської митниці ДФС, а саме за даними диспетчера ЗМК та пасажирського пункту пропуску, транспортний засіб марки Audi А6, номер кузова НОМЕР_1 , 23 вересня 2017 року виїхав за межі митної території України під керуванням ОСОБА_1 . 
1 жовтня 2017 року даний транспортний засіб ОСОБА_1 , як громадянкою-нерезидентом, ввезено на митну територію України в режимі тимчасового ввезення строком до 1 року. 
22 вересня 2018 року транспортний засіб марки Audi А6, номер кузова НОМЕР_1 виїхав за межі митної території України під керуванням       ОСОБА_1 
23 вересня 2018 року вказаний транспортний засіб повторно ввезено на територію України в режимі тимчасового ввезення строком до 1 року.
27 лютого 2019 року позивач подала до Львівської митниці ДФС заяву про заміну митного режиму тимчасово ввезеного автомобіля для його розмитнення в пільговому режимі, в якій просила замінити митний режим тимчасово ввезеного автомобіля марки AUDI А6, номер кузова НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , для його розмитнення в пільговому режимі відповідно до статті 374 Митного кодексу України та звільнити від оподаткування митними платежами. 
Львівська митниця ДФС листом від 14 березня 2019 року №831/ДЗН/13-70-18/46 відмовила у задоволенні вказаної заяви з підстав пропуску ОСОБА_1 шестимісячного строку з дати видачі (25 вересня 2017 року) посвідки на постійне проживання в України та відсутністю документального підтвердження поважних причин, за яких вона не змогла у встановлений законодавством строк звернутись до органу доходів і зборів для оформлення у вільний обіг належного їй автомобіля із звільненням такого від оподаткування митними платежами.
При цьому Львівська митниця ДФС  у листі зазначила, що в період з 1 жовтня 2017 року по 25 березня 2018 року (кінцева дата можливості і оформлення із звільненням від оподаткування митними платежами у зв`язку із переселенням на постійне місце проживання до України) транспортний засіб знаходився на території України, що також підтверджується довідкою ПП «Автоцентр-Червоноград» про його перебування на ремонті і квитанцією до прибуткового касового ордеру від 27 березня 2018 року №37. Також відповідач зазначив, що з долучених до звернення копій документів неможливо однозначно встановити про відсутність позивача в Україні в період з 1 жовтня 2017 по 25 березня 2018 року, а також те, що саме вона доглядала за бабусею, та у зв`язку з чим не змогла самостійно чи через уповноважену особу завчасно (у шестимісячний строк з дати видачі посвідки на постійне проживання) звернутись до органу доходів і зборів для оформлення у вільний обіг належного їй автомобіля із звільненням його від оподаткування митними платежами, або звернутись у цей період із відповідним зверненням до органу доходів і зборів для продовження дії строку звільнення його від оподаткування.
3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
3.1. Доводи позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)
У касаційній скарзі позивач зазначає про неналежне надання судами попередніх інстанцій оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які, на її думку, беззаперечно вказують на поважність причин пропуску строку звернення до митного органу для оформлення у вільний обіг автомобіля із звільненням такого від оподаткування митними платежами. ОСОБА_1 вказує, що догляд за хворою бабусею на території Латвійської Республіки протягом усього пільгового періоду (з 25 вересня 2017 року по 25 березня 2018 року) підтверджується перекладеними на українську мову архівними виписками з лікарні, а те, що авто перебувало у ремонті з 19 лютого 2018 року по 27 березня 2018 року підтверджується довідкою з автосалону.
3.2. Доводи відповідача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)
У відзиві на касаційну скаргу Митниця зазначає, що доводи касаційної скарги є аналогічними тим, які позивачем зазначалися у позовній заяві та в апеляційній скарзі. Водночас вказаним аргументам судами попередніх інстанцій надано правильну оцінку та встановлено, що надані позивачем докази не підтверджують її перебування за межами території України у зв`язку із необхідністю догляду за хворим родичем, а ремонт транспортного засобу не відноситься до аварії чи обставин непереборної сили.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
За правилами частини третьої   статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також -  КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності   Закон України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким внесено зміни, зокрема, щодо меж касаційного перегляду, підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, підстав для задоволення касаційної скарги і скасування судових рішень.
Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частин першої -  третьої   статті 341 КАС України   (в редакції чинній до 8 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає таке.
Відносини, які пов`язані із митним оформленням товарів та митним контролем, регламентуються Митним кодексом України (далі - МК України, тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 3 МК України при здійсненні митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, застосовуються виключно норми законів України та інших нормативно-правових актів з питань митної справи, чинні на день прийняття митної декларації органом доходів і зборів України.
Митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (пункт 24 частини першої статті 4 МК України).
Митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (пункт 23 частини першої статті 4 МК України).
Відносини, пов`язані із звільненням від оподаткування митними платежами товарів, які ввозяться (пересилаються) громадянами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну, регламентується приписами пункту 3 частини десятої статті 374 МК України.
Пунктом 3 частини десятої статті 374 МК України, зокрема, передбачено, що при ввезенні (пересиланні) на митну територію України громадянами звільняються від оподаткування митними платежами: товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб громадянина та початкового облаштування, що ввозяться (пересилаються) громадянами у зв`язку з переселенням на постійне місце проживання в Україну протягом шести місяців з дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні, за умови документального підтвердження того, що до дня видачі цього документа громадянин проживав на території країни, з якої він прибув, не менше трьох років: а) товари, призначені для забезпечення звичайних повсякденних потреб громадянина та початкового облаштування (крім товарів, що класифікуються за товарною позицією 8802 або одним із кодів 8903 91 99 00, 8903 92 99 00, 8903 99 99 00 згідно з УКТ ЗЕД); б) транспортні засоби особистого користування, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці на кожного громадянина, який досяг 18-річного віку), за умови документального підтвердження того, що до дня видачі документа, що підтверджує право на постійне проживання в Україні, громадянин був власником (або співвласником) такого транспортного засобу не менше одного року, а транспортний засіб перебував за ним на постійному обліку (реєстрації) у відповідних реєстраційних органах країни постійного місця попереднього проживання громадянина не менше одного року, якщо даний транспортний засіб підлягає реєстрації в цій країні; в) товари, що класифікуються в товарній позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД (у кількості однієї одиниці на кожного повнолітнього громадянина) за умови одночасного ввезення з транспортними засобами особистого користування, що класифікуються в одній із товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД. 
У разі пропуску внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили, хвороби або з інших поважних причин, що підтверджується відповідними документами, встановленого цим пунктом строку ввезення (пересилання) товарів на митну територію України із звільненням від оподаткування митними платежами цей строк може бути продовжений відповідним органом доходів і зборів, але не більш як до двох років з дня видачі документа, що підтверджує право громадянина на постійне проживання в Україні.
Таким чином, законодавцем передбачено загальний шестимісячний строк для реалізації особою свого права на звільнення від оподаткування митними платежами товарів, які ввозяться нею у зв`язку із переселенням на постійне місце проживання в Україну. Водночас такий строк може бути продовжений контролюючим органом за наявності підстав, визначених пунктом 3 частини десятої статті 374 МК України. До таких підстав продовження загального строку відносяться: а) аварія; б) обставини непереборної сили; в) хвороби; г) інші поважні причини. Відповідно перелік підстав для продовження загальних строків пільгового ввезення товарів відповідними категоріями громадян є виключним і не підлягає розширеному тлумаченню. 
Наявність поважних причин, за яких особа не змогла своєчасно реалізувати надане законодавством право,  повинна бути підтверджена документально. За загальним правилом, поважними є такі причини пропуску відповідного загального строку, які об`єктивно мали місце (об`єктивний фактор) та такі, що можуть бути поза розумним сумнівом визнані як поважні з боку суб`єкта правозастосування (суб`єктивний фактор). Наявність об`єктивного фактору підтверджується належним чином оформленими документами. Що ж стосується суб`єктивного фактору, то він встановлюється за вмотивованим внутрішнім переконанням суб`єкта правозастосування в тому, що внаслідок наявності поважних причин особа не змогла реалізувати надане їй право протягом загального шестимісячного строку. Спеціальний продовжений дворічний строк може бути застосовано тільки в тому випадку, якщо належним чином підтверджено наявність поважних причин пропуску загального строку.
За змістом статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши  з дотриманням положень наведеної норми процесуального закону надані позивачем на підтвердження поважності підстав пропуску строку докази суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що догляд за хворою бабусею за місцем її проживання в Литовській Республіці, а також ремонт автомобіля не є такими, що підтверджують поважність підстав пропуску відповідного визначеного статтею 374 МК України шестимісячного строку звільнення від оподаткування митними платежами.
В обґрунтування наведеного суди зазначили, що перебування позивача на території Литовської Республіки мало фрагментарний характер (перебування закордоном неодноразово переривалося), оскільки відповідно до копій сторінок паспорта ОСОБА_1 сукупно в Україні в період з 1 жовтня 2017 року по 25 березня 2018 року вона перебувала 42 календарні дні. 
Оскільки, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, надані позивачем вкладні листи в амбулаторну карту, які містять записи від 5 грудня 2017 року, 19 грудня 2017 року, 2 лютого 2018 року, 27 лютого 2018 року та 22 березня 2018 року про стан хворого (водночас не конкретизуючи саму особу такого хворого) не підтверджують факт лікування саме ОСОБА_4 (бабусі позивача). Що ж стосується виписки з медичних документів від 8 лютого 2018 року з денної стаціонарної картки хворого №2018/DS/126-Тз, то така підтверджує виключно факт перебування ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні 1 день (8 лютого 2018 року). При цьому, жоден з поданих позивачем вказаних документів не містить відомостей щодо необхідності догляду за ОСОБА_4 , а також про те, що догляд здійснювала саме ОСОБА_1 .
Таким чином, з урахуванням наведеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність переконливих доказів перебування за межами України у зв`язку із необхідністю догляду за ОСОБА_4 .
Щодо наявності поважних причин пропуску загального шестимісячного строку у зв`язку із ремонтом автомобіля AUDI А6, номер кузова НОМЕР_1 , суди встановили, що вказане авто перебувало на станції техобслуговування лише з 19 лютого 2018 року по 27 березня 2018 року.
При цьому суд акцентує увагу й на тому, що позивач у касаційній скарзі  фактично просить про переоцінку та додаткову перевірку доказів стосовно спірних правовідносин, що знаходиться за межами касаційного перегляду встановленими частиною другою   статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.      
У ході розгляду справи суди надали належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраних судами на підставі та відповідно до вимог   Кодексу адміністративного судочинства України   та іншим обставинам, що спростовують позицію позивача про наявність поважних підстав для продовження шестимісячного строку звільнення від оподаткування митними платежами.
При цьому суд також акцентує увагу й на тому, що визначений статтею 374 Митого кодексу України шестимісячний строк, що не заперечується ані позивачем ані відповідачем, тривав до 25 березня 2018 року, при цьому із заявою про продовження строку позивач звернулася лише наступного року, а саме 27 лютого 2019 року, при цьому не зазначила жодних обставин, які б указували на об`єктивну неможливість реалізації таких прав з 28 березня 2018 року по дату фактичного звернення.
До того ж суд вважає за необхідне зазначити й те, що фактично позивач звернулась із позовом щодо протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, яким за результатами розгляду її заяви про зміну митного режиму тимчасово ввезеного автомобіля для розмитнення в пільговому режимі відповідно до статті 374 Митного кодексу України та звільнити від оподаткування митних платежів, відмовлено у продовженні строку ввезення на митну територію України із звільненням від оподаткування митними платежами, проте у позовній заяві, не заявляючи позовні вимоги щодо визнання такого рішення протиправним чи його скасування просила зобов`язати відповідача продовжити на 30 календарних днів термін заміни митного режиму тимчасово ввезеного автомобіля Audi, марки А6, номер кузова НОМЕР_1 , для його розмитнення в пільговому режимі відповідно до підпункту «б» пункту 10 статті 373 Митного кодексу України у зв`язку з пропуском строку з причин, які є поважними.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. 
Водночас гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, а тому воно має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення.
Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 13 якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною першою статті 5 та частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
А у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Водночас частинами третьою-п`ятою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено спеціальні способи захисту порушених прав, які застосовуються за наявності встановлених судом певних обставин, індивідуально в кожному окремому випадку.
Зокрема, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Крім того, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Так, для ефективного поновлення порушеного права необхідно щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.
Разом з тим, у справі, що переглядається, доводи позивача про поважність причин пропуску строку для пільгового розмитнення автомобіля є самим предметом позову, в той час як такими може бути обґрунтовано його підстави. До того ж, відсутність заявлених вимог щодо визнання протиправним та скасування індивідуального акта, крім іншого, унеможливлює захистити порушене, на думку позивача, право у обраний нею спосіб відповідно до наведених вище приписів Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний і обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено не повно чи неправильно, а отже, і наведені позивачем в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій. 
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша    статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.001662 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                     Н.Є. Блажівська
Судді                                                                                         О.В. Білоус
                                                                                        М. М. Гімон