ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1778/20 Справа № 205/2904/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 — ОСОБА_2 
на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.
В обгрунтування позову зазначив, що за заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнута сума авансу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 152 207,80 грн., трьох процентів річних у розмірі 9 037,46 грн., а всього суму у розмірі 161 245 грн. (справа № 2-3302/10). Вказане рішення набрало законної сили 04 квітня 2011 року та перебуває на примусовому виконанні в Новокодацькому відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). 
Оскільки на момент подачі позову, відповідач отримані кошти не повернув, позивач просив на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача нараховані на суму боргу інфляційні втрати за період з 04 квітня 2011 року по 01 лютого 2019 року у розмірі 253 427,50 грн., та 3% річних, нараховані за цей період у розмірі 37 890 грн., а також вирішити питання про судові витрати.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
Заочне рішення суду мотивовано ненаданням суду достатніх, достовірних та належних доказів того, що відповідачем не виконано та не виконується заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року щодо повернення грошових коштів, як і доказів перебування вказаного рішення суду на примусовому виконанні. 
Не погодившись із заочним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 — ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що станом на час подання позову, так само як і на час подання апеляційної скарги, заочне рішення суду першої інстанції не виконано, борг відповідачем не сплачено. 20 травня 2019 року ОСОБА_1 надав до Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління Дніпропетровської області оригінали виконавчих листів №2-3302/2010 року, виданих Ленінським районним судом м.Дніпропетровська 31 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 161 245,26 грн. Постановами державного виконавця від 12 червня 2019 року відкрито виконавчі провадження №№ 59300417 та 59302049 щодо примусового виконання рішення суду за виконавчими листами вказаними вище, але копії відповідних постанов представником позивача було отримано пізніше, після ухвалення судом заочного рішення суду.
Відповідач правом передбаченим положеннями ст.360 ЦПК України, не скористався.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, з наступних підстав. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
Судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму авансу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 152 207,80 грн., трьох процентів річних у розмірі 9 037,46 грн., а всього суму у розмірі 161 245,26 грн. та судові витрати у сумі 4 320,00 грн. (а.с.14-15). 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду достатніх, достовірних та належних доказів того, що відповідачем не виконано та не виконується заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року, як і доказів того, що вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні. 
Проте з висновками суду першої інстанції не можливо погодитися, враховуючи наступне.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша стаття 525 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
На підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2010 року постановами державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління Дніпропетровської області від 12 червня 2019 року ОСОБА_4 відкрито виконавчі провадження №№ 59300417 та 59302049 щодо примусового виконання рішення суду.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення умов договору, настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
За змістом частини першої статті 509 ЦК України правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18; від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц, провадження № 14-402цс18; від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18.
Таким чином, судом першої інстанції не була надана правова оцінка щодо грошового зобов`язання, яке виникло між сторонами на підставі судового рішення від 20 грудня 2010 року.
Оскільки ОСОБА_3 має перед позивачем прострочене зобов`язання з повернення коштів на загальну суму 161 245, 26 грн, згідно частини другої ст. 625 ЦК України він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не навів обґрунтованих мотивів щодо покладених в основу рішення, в результаті чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач у своєму позові просив стягнути з ОСОБА_3 за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати в розмірі 253 427,50 грн. та 3% річних в розмірі 37 890 грн. за період з 04 квітня 2011 року по 01 лютого 2019 року, проте допустив арифметичну помилку при визначені сукупного індексу інфляції, та нарахуванні кількості днів за цей період, зазначивши невірно 2 859 днів замість 2 860 днів.
За таких обставин, за період з 04 квітня 2011 року по 01 лютого 2019 року (в межах позовних вимог) інфляційні втрати склали 224 469, 16 грн. із розрахунку: 161 245 грн. х сукупний індекс інфляції за весь період 239,21: 100% -161 245 грн. (сума боргу).
Три проценти річних від суми 161 245,26 грн. за період із 04 квітня 2011 року по 01 лютого 2019 року становить 37 877,11 грн. із розрахунку: 161 245 грн. х 3% : 100% : 365 х кількість днів 2 860. 

З урахуванням вищезазначеного, та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У квітні 2019 року представник позивача адвокат Журікова І.В. подала до суду позов, в якому просила відшкодувати витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи: договір про надання правової допомоги від 01 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «КРУГЛИЙ ТА ПАРТНЕРИ», довіреність від 11 березня 2019 року свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, копія ордеру серії ДП №1392, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Так само, не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування судових витрат у розмірі 5 831,12 грн., оскільки розгляд справи здійснюється в суді апеляційної інстанції.
На підставі ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 915,56 грн.(судовий збір за подання позовної заяви та 4 373,40 грн. (судовий збір за подання апеляційної скарги).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 — ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 червня 2019 року - скасувати.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання з 04 квітня 2011 року по 01 лютого 2019 року у розмірі 224 469, 16 грн., та 3% проценти річних від суми боргу у розмірі 37 877,11 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7 288,96 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида