Номер провадження: 22-ц/813/1133/20 
Номер справи місцевого суду: 522/6287/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Сороколет Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
11 квітня 2016 року Комунальне підприємство «Одесреклама» Одеської міської ради звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач знаходився у трудових відносинах з позивачем та наказом КП «Одесреклама» ОМР ОСОБА_1 було передано спірний автомобіль у службових цілях.
Однак, 29 грудня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника технічного відділу комунального підприємства за власним бажанням, проте ввірене йому майно - автомобіль марки CHEVROLET моделі AVEO він не повернув. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.
Позивач просив витребувати у відповідача автомобіль марки CHEVROLET моделі AVEO, 2006 року випуску (державний номер НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 ) та передати власнику - комунальному підприємству «Одесреклама» Одеської міської ради.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року позов задоволено. Витребувано у  ОСОБА_1 автомобіль маркиCHEVROLET моделі AVEO, 2006 року випуску (державний номер НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 ) та передано власнику - комунальному підприємству «Одесреклама» Одеської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Одесреклама» Одеської міської ради суму сплаченого судового збору у розмірі 1378 гривень.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що договір про від 06.02.2015р. про повну матеріальну відповідальність з метою забезпечення збереження транспортного засобу ним ніколи не підписувався.
У судове засідання, призначене на 02 вересня 2020 року, ОСОБА_1 не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи або слухання справи за відсутністю сторони відповідача не надходило.
З матеріалів справи вбачається, що судові повістки, які неодноразово направлялись ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , поверталась на адресу суду без вручення із поміткою працівника пошти «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а.с. 105-106, 108-109). 
Судова повістка, про слухання справи на 02.09.2020р., повернулась до суду апеляційної інстанції з поміткою працівника пошти «адресат відсутній».
Згідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.
Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
На підставі наведеного, вважаю, що відповідач ОСОБА_1 належним чином сповіщений про слухання справи у суді апеляційної інстанції, неотримання ним судової кореспонденції є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що сторона повідомлялась належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Враховуючи, що скаржник, як ініціатор апеляційного провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи, і крім надісланої судової кореспонденції, має можливість отримати інформацію щодо руху цивільної справи в мережі Інтернет на офіційних ресурсах Одеського апеляційного суду.
Більш того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.
Так, в пункті 41 рішення Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року по справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) зазначено, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».
Аналогічна позиція висловлена також в пункті 27 рішення Європейського Суду з прав людини від 26 квітня 2007 року по справі "Шевченко проти України" (Заява N 8371/02). Європейський Суд, де зазначив, що заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки між вереснем 2002 року та груднем 2003 року та після 2 червня 2004 року, щоб довідатись про стан провадження у його справі.
Крім того апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно до відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_1 з 10 квітня 2000 року зареєстрований саме за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, є всі правові підстави вважати сповіщеним ОСОБА_1 про слухання справи на 02 вересня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу належить автомобіль легковий сєдан Chevrolet моделі Aveo 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 (далі — автомобіль), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 15.02.2011 НОМЕР_4 (а. с. 7).
Наказом комунального підприємства "Одесреклама" Одеської міської ради від 06.02.2015 № 1 "Про передачу автомобіля CHEVROLET AVEO’’ передано автомобіль ОСОБА_1 , заступнику директора КП "Одесреклама", для використання в службових цілях з 06 лютого 2015 року. Покаледно матеріальну відповідальність за автомобіль на ОСОБА_1 (а.с. 8).
Також в матеріалах справи наявна копія договору укладеного між КП «Одесреклама» (далі - Підприємство) та працівником КП "Одесреклама" ОСОБА_1 (далі - Працівник) укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (далі - договір) (а.с. 9)
26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подав до КП "Одесреклама" заяву про звільнення за згодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.
Листом від 12.11.2015р. № 01-27/513, КП “Одесреклама" повідомило відповідача про відмову у наданні згоди про звільнення за угодою сторін, оскільки за договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність у користуванні ОСОБА_1 знаходиться автомобіль, який останньому необхідно повернути за актом приймання-передачі (а.с. 11-12)
ОСОБА_1 подав до КП "Одесреклама" заяву про звільнення за власним бажанням з 29.12.2015р. відповідно до ст. 38 КзпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли зайва працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання: переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
29 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника технічного відділу комунального підприємства “Одесреклама" Одеської міської ради, за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 від 09.12.2015р., що підтверджується наказом КП "Одесреклама" від року № 179 о/с "Про звільнення ОСОБА_1 (а.с. 14)
Так, ОСОБА_1 було звільнено у строк, про який він просив згідно зч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Станом на дату звільнення – 29 грудня 2015 року КП «Одесреклама» вимагало громадянина ОСОБА_1 повернути ввірене йому майно на підставі договору, за Актом приймання-передачі автомобіля CHEVROLET AVEO. відповідно до чинного законодавства.
З Акту про відмову від підпису від 29.12.2015р. вбачається, що ОСОБА_1 відмовився підписувати Акт приймання-передачі автомобіля мотивуючи це тим, що йому невідоме місце перебування автомобіля та вказаним автомобілем ОСОБА_1 не користувався.
Листом КП «Одесреклама» від 29.12.2015р. №01-27/567 гр. ОСОБА_2 повідомлено, що станом на час отримання заяви про звільнення, повернення майна до комунального підприємства не здійснено та про необхідність здати ввірене майно за актом примання-передачі.
Таким чином, станом на час подання позовної заяви, відповідачем не було повернено позивачу транспортний засіб CHEVROLET AVEO, що був наданий відповідачеві у користування на період займаної останнім посади у КП «Одесреклама».
Згідно із ст.ст. 10, 11 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи у суді першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи : роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи у суді першої інстанції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. 
Статтею 58 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи у суді першої інстанції) передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи у суді першої інстанції) вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. що передбачено ст. 387 ЦК України.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 3 свого Листа «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист Права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24-150/0/4-13 роз`яснив, що крім речових, існують також зобов`язальні способи захисту права власності. До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України (у редакції на момент розгляду справи у суді першої інстанції) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо обґрунтованості та законності пред`явлених позовних вимог КП «Одесреклама» Одеської міської ради, у зв`язку з чим вважав за можливе задовольнити позов.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Апеляційним судом неодноразово призначались почеркознавчі експертизи за клопотанням ОСОБА_1 , однак водни не були проведені в тому числі із вини ОСОБА_1 .
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк