ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1498/20 Справа № 175/537/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борисов С. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та договором поруки, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та договором поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 19.01.2009 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 10 000,00 доларів США.

Відповідно до пункту 1 договору від 19.01.2009 року, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 77 000,00 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написано ОСОБА_3 в момент передачі їй суми позики.

Позика надається з метою проведення ремонтних робіт квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на праві власності.

Згідно з пунктом 2 договору від 19.01.2009 року, суму позики в повному обсязі позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 19.07.2009 року та сплатити 1 000,00 доларів США, що складає 20 % річних за користування позикою.

В разі невиконання чи неналежного виконання позичальником умов договору щодо повернення суми позики позикодавцю в повному обсязі в термін не пізніш 19.07.2009 року, позикодавець має право задовольнити свої грошові вимоги за рахунок майна позичальника, в тому числі, шляхом набуття права власності на нерухоме майно, що зазначене в пункту 1 цього договору позики, - квартиру АДРЕСА_1 (пункт 5 договору від 19.01.2009 року).

15 вересня 2009 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір № 1 про внесення змін до договору від 19.01.2009 року, відповідно до умов якого змінено розмір отриманої позики, строк виконання зобов`язання та порядок повернення позики.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань 15.09.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1 якого поручитель на добровільних засадах зобов`язався солідарно з позичальником відповідати всім своїм майном перед позикодавцем за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за договором № 1 від 15.09.2009 року про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 року та додатковими угодами до нього, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором від 19.01.2009 року, зі змінами не виконала та станом на 19.07.2009 року не погасила заборгованість в розмірі 10 000,00 доларів США та не сплатила проценти за користування позикою.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 19.01.2009 року та договором № 1 від 15.09.2009 року про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 року та договором поруки № 1 від 15.09.2009 року в розмірі 285 456,53 грн., вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19.01.2009 року та договором № 1 від 15.09.2009 року про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 року в розмірі 57 847,89 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення із ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 15.09.2009 року відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що .

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.03.2017 року відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року та апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_1 .

Постановляючи ухвалу, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції питання про права та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, а отже в неї відсутнє право на апеляційне оскарження рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року.

Постановою Верховного суду від 26.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.03.2017 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення змінити в частині обгрунтування часткового задоволення позовних вимог, виключивши з його мотивувальної частини певні висновки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є особою, яка не брала участі у справі, однак щодо якої судом вирішені питання про права та обов`язки шляхом безпідставного встановлення у мотивувальній частині судового рішення обставин, які тягнуть для неї негативні наслідки у вигляді неоспорюваного доказу в іншій цивільній справі, де вона є стороною.

Звертає увагу суду, що не оскаржує вирішення справи по суті вимог про стягнення заборгованості, а оскаржує виключно встановлені судом першої інстанції обставини, які стосуються належної їй до 10.09.2015 року на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Зазначала, що у провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 202/1228/17 за позовом ОСОБА_3 до неї про визнання недійсним договору дарування вказаної квартири, укладеного між нею та ОСОБА_3 . До свого позову ОСОБА_3 додала копію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року на обґрунтування обставин, які встановленні цим рішенням суду щодо спірної квартири та стверджуючи, що ці обставини не підлягають доказуванню в силу частини третьої статті 61 ЦПК України.

ОСОБА_1 вважала, що є особою, стосовно якої мотивувальною частиною оскаржуваного рішення фактично вирішені її права, але при цьому вона не була залучена до участі у справі, а отже має право на апеляційне оскарження.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 19.01.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 10 000,00 доларів США (далі – договір від 19.01.2009 року).

Відповідно до пункту 1 договору від 19.01.2009 року, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 77 000,00 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написано ОСОБА_3 в момент передачі їй суми позики.

Позика надається з метою проведення ремонтних робіт квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на праві власності.

Згідно з пунктом 2 договору від 19.01.2009 року, суму позики в повному обсязі позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 19.07.2009 року та сплатити 1 000,00 доларів США, що складає 20 % річних за користування позикою.

В разі невиконання чи неналежного виконання позичальником умов договору щодо повернення суми позики позикодавцю в повному обсязі в термін не пізніш 19.07.2009 року, позикодавець має право задовольнити свої грошові вимоги за рахунок майна позичальника, в тому числі, шляхом набуття права власності на нерухоме майно, що зазначене в пункту 1 цього договору позики, квартиру АДРЕСА_1 (пункт 5 договору від 19.01.2009 року).

15 вересня 2009 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір № 1 про внесення змін до договору від 19.01.2009 року, відповідно до умов якого змінено розмір отриманої позики, строк виконання зобов`язання та порядок повернення позики.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань 15.09.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1 якого поручитель на добровільних засадах зобов`язався солідарно з позичальником відповідати всім своїм майном перед позикодавцем за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за договором № 1 від 15.09.2009 року про внесення змін до договору позики від 19.01.2009 року та додатковими угодами до нього, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором від 19.01.2009 року, зі змінами не виконала та станом на 19.07.2009 року не погасила заборгованість в розмірі 10 000,00 доларів США та не сплатила проценти за користування позикою.

Крім того суд першої інстанції вважав встановленим наступні обставини:

- з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за договором від 19.01.2009 року відповідач ОСОБА_3 за попередньою домовленістю із ОСОБА_1 , яка була дружиною рідного брата відповідачки, - ОСОБА_5 , уклали 16.09.2009 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Писарєвою Н.С.;

- фактично квартира АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , як дарувальником, не була передана ОСОБА_1 , як обдарованій;

- рахунки за комунальні послуги по вказаній квартирі продовжували сплачувати ОСОБА_3 і її мати ОСОБА_6 , які здавали квартиру в оренду та проводили там поточні роботи;

- ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 19.03.1999 року до 13.11.2009 року;

- ОСОБА_1 продовжувала проживати зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, колегія суддів не може у повній мірі погодитися зі встановленими у мотивувальній частині судового рішення обставинами, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, статтею 13 ЦПК України 2004 року однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11.12.2007 року № 11 рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної норми право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення встановлює, змінює, обмежує, припиняє права або обов`язки цих осіб чи завдає їм шкоди.

Судове рішення оскаржене незалученою до справи особою повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків останньої, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06.09.2017 року у справі № 6-1844цс16 висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 не є учасником справи № 175/537/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 19.01.2009 року.

Разом з тим, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року містить висновки щодо обставин, які суд вважав встановленими та які безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 у правовідносинах, що виникли у зв`язку з набуття нею у власність квартири АДРЕСА_1 , зокрема щодо мети договору дарування квартири від 16.09.2009 року, фактичного виконання договору, місця проживання ОСОБА_1 .

При цьому, необхідно врахувати, що договір дарування квартири від 16.09.2009 року оспорюється ОСОБА_3 в іншому судовому процесі, в якому рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року подане на підтвердження встановлення певних обставин.

Крім того, колегія зазначає, що у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовна заява не містить а ні вимог, а ні мотивування з приводу володіння чи користування квартирою АДРЕСА_1 . Предметом заявлених позовних вимог є стягнення боргу за договором позики. 

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В апеляційній скарзі на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року ОСОБА_1 посилалася на те, що оскарженим рішенням фактично встановлено відсутність реальної передачі їй ОСОБА_3 спірної квартири, що в силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не може бути нею спростовано під час розгляду справи № 202/1228/17 та створює для неї несприятливі наслідки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року порушує права ОСОБА_1 , як сторони договору дарування від 16.09.2009 року, щодо якого суд першої інстанції зробив певні правові висновки.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2016 року зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення встановлені судом обставини, як такі, що порушують права апелянта, а саме: в абзаці 12 – “Відповідно до договору оренди квартири від 01.09.2009 р. відповідачка ОСОБА_3 передала в оренду строком на 2 роки квартиру АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_9 . Квартира дійсно належала відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» м. Дніпропетровська 09.02.1999 року за № 2-52, зареєстрованого в КП ДМБТІ 17.03.1999 року, записаного в реєстрову книгу № 339п за реєстровим № 14-27. Реєстраційний номер 27985978”; в абзаці 13 – “В подальшому, згідно з договором оренди квартири від 01.10.2010 р. відповідачка ОСОБА_3 передала в оренду квартиру АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_10 , яка проживала в квартирі до вересня 2015 р. та сплачувала ОСОБА_3 відповідну орендну плату”; в абзаці 22 – “З метою уникнення цивільно-правової відповідальності за Договором позики від 19 січня 2009 р. відповідачка ОСОБА_3 за попередньою домовленістю з громадянкою ОСОБА_1 , яка була дружиною рідного брата ОСОБА_5 , уклали 16.09.2009 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено Державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Писарєвою Н.С та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 жовтня 2009 р. Однак, фактично квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , як дарувальником, не була передана ОСОБА_1 , як обдарованій. Особисті рахунки за комунальні послуги продовжувала сплачувати ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_6 , також, вони продовжували здавати квартиру в оренду та проводили в квартирі всі поточні роботи. ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 19 березня 1999 р. до 13 листопада 2009 р. ОСОБА_1 продовжувала проживати зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі чоловіка за адресою АДРЕСА_2 ”; в абзаці 26 – “Таким чином, Позичальник свідомо не передав в іпотеку житлову квартиру АДРЕСА_1 , а провів її відчуження 16.09.2009 р. з метою запобігання звернення на неї стягнення позивачем ОСОБА_2 ”. 
В іншій частині апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Крім того, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року у іншій частині не оскаржувалось, а тому не переглядалось.

На підставі статті 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору, сплачених останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 636,91 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року – змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення встановлені судом обставини, а саме: 
в абзаці 12 – “Відповідно до договору оренди квартири від 01.09.2009 р. відповідачка ОСОБА_3 передала в оренду строком на 2 роки квартиру АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_9 . Квартира дійсно належала відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого на товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» м. Дніпропетровська 09.02.1999 року за № 2-52, зареєстрованого в КП ДМБТІ 17.03.1999 року, записаного в реєстрову книгу № 339п за реєстровим № 14-27. Реєстраційний номер 27985978”; 
в абзаці 13 – “В подальшому, згідно з договором оренди квартири від 01.10.2010 р. відповідачка ОСОБА_3 передала в оренду квартиру АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_10 , яка проживала в квартирі до вересня 2015 р. та сплачувала ОСОБА_3 відповідну орендну плату”; 
в абзаці 22 – “З метою уникнення цивільно-правової відповідальності за Договором позики від 19 січня 2009 р. відповідачка ОСОБА_3 за попередньою домовленістю з громадянкою ОСОБА_1 , яка була дружиною рідного брата ОСОБА_5 , уклали 16.09.2009 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено Державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Писарєвою Н.С та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 жовтня 2009 р. Однак, фактично квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , як дарувальником, не була передана ОСОБА_1 , як обдарованій. Особисті рахунки за комунальні послуги продовжувала сплачувати ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_6 , також, вони продовжували здавати квартиру в оренду та проводили в квартирі всі поточні роботи. ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 19 березня 1999 р. до 13 листопада 2009 р. ОСОБА_1 продовжувала проживати зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі чоловіка за адресою АДРЕСА_2 ”; 
в абзаці 26 – “Таким чином, Позичальник свідомо не передав в іпотеку житлову квартиру АДРЕСА_1 , а провів її відчуження 16.09.2009 р. з метою запобігання звернення на неї стягнення позивачем ОСОБА_2 ”.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 636,91 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко