Постанова
Іменем  України 
 
04 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 414/1330/19
провадження № 61-21129св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 20 серпня                  2019 року у складі судді Ковальова В. М. та постанову Луганського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року у складі колегії суддів:                Карташова О. Ю., Дронської І. О., Єрмакова Ю. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 20 серпня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до                    08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація.
На обґрунтування заяви зазначила, що вона народилася в с. Металіст Слов`яносербського району Луганської області, проживала та навчалася в сільськогосподарському інституті міста Луганська, після чого була направлена до с. Кудряшівка Кремінського району Луганської області, де працювала на посаді бухгалтера все своє життя.
У період з 2013 року по 2015 рік, під час збройного конфлікту з боку Російської Федерації, вона з ризиками для свого життя, з метою догляду, їздила до своєї мами ОСОБА_2 , яка за життя проживала у с. Металіст Слов`яносербського району Луганської області.
Заявник вважає, що, доглядаючи за мамою та проживаючи на тимчасово окупованій території, вона підпадає під захист Конвенції від 12 серпня                      1949 року. 
Просить встановити факт її вимушеного переселення у лютому 2015 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.
Заявник вказує, що встановлення цього факту їй необхідно з метою підтвердження статусу відповідно до норм Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» для її захисту.
Також необхідність встановлення цього факту мотивує тим, що саме внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області було порушено низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Першим протоколом до цієї конвенції від 20 березня 1952 року, Протоколом № 4 до цієї конвенції від 16 вересня 1963 року, у зв`язку з чим їй заподіяна матеріальна та майнова шкода.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 20 серпня  2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту вимушеного переселення з тимчасово окупованої території України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини Луганської області України, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація,  відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявник не має статусу внутрішньо переміщеної особи, з травня 1981 року постійно зареєстрована та проживає у с. Кудряшівка Кремінського району Луганської області, що знаходиться на підконтрольній Україні території, тому неможливо встановити факт її переселення з зони проведення бойових дій на сході України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою на нього.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Луганського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Кремінського районного суду Луганської області від 20 серпня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У листопаді 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 20 серпня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
29 січня 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від Міністерства соціальної політики України надійшли пояснення щодо відсутності у заінтересованої особи повноважень про вирішення питань, порушених в заяві заявника.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
16 грудня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що заявник народилася в с. Металіст Слов`яносербського району Луганської області.
З травня 1981 року зареєстрована та проживає в с. Кудряшівка Кремінського району Луганської області.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно зі статтею 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
 
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
 
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
 
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про точну причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. 
 
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено. Але при цьому не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.
 
Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Згідно частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.   
 
Відмовляючи у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про встановлення факту її вимушеного переселення у лютому 2015 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що  ОСОБА_1  не має статусу внутрішньо переміщеної особи, з травня 1981 року має постійну реєстрацію місця проживання у с. Кудряшівка Кремінського району Луганської області, що знаходиться на підконтрольній Україні території, тому неможливо встановити факт її переселення з зони проведення бойових дій на Сході України у зв`язку з агресією Російської Федерації.
 
Доводи касаційної скарги про наявність підстав для встановлення такого фактує необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 20 серпня                 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              Є. В. Коротенко
 
С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев