КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 357/6909/19
Головуючий у першій інстанції - Ярмола О.Я.
Номер провадження № 22-ц/824/6508/2020
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2020 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:       Яворського М.А.,
суддів:                            Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору іпотеки недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
В червні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 грудня 1989 року по 03 серпня 2018 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
В період проживання однією сім`єю, ними, як подружжям, було придбано дві квартири, які знаходяться за адресами: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 . Позивач зазначав, що 23 квітня 2019 року з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна йому стало відомо, що 18 липня 2007 року був внесений запис про обтяження квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки, посвідченого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою 18 липня 2007 року, іпотекодавець ОСОБА_2 , іпотекодержатель ЗАТ КБ «Приватбанк». 
Позивач вказував, що оскільки він нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку ОСОБА_2 придбаної ними за час шлюбу квартири АДРЕСА_1 , не надавав, тому просив суд визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , щоукладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає оскаржуване рішення незаконним,  необґрунтованим, та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому вказане рішення, на його думку, підлягає скасуванню.
Свої доводи апелянт обґрунтовував, тим, що суд першої інстанції,  вирішуючи вказаний спір, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки не є безперечним свідченням обізнаності позивача про предмет іпотеки сама лише його згода, як другого з подружжя, що  викладена в кредитному договорі від 18 липня 2007 року на укладення договору та надання в іпотеку квартири   АДРЕСА_1 , адже така згода не є тотожною нотаріально посвідченій заяві на передачу в іпотеку другим з подружжя спільного майна, а тому суд необґрунтовано дійшов висновку про беззаперечність обізнаності позивача про предмет іпотеки.
Апелянт також зазначає, що в самому позові посилався на те, що довідався про передачу ОСОБА_2 в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , лише 23 квітня 2019 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №164676192 від 23 квітня 2019 року. ОСОБА_1 вказував, що про даний факт йому не було відомо раніше та датою початку перебігу строку позовної давності слід вважати саме 23 квітня 2019 року, а тому вважає, що ним не було пропущеного строку позовної давності та суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог із вказаних підстав.
Апелянт наголошує, що іпотека виникає на підставі іпотечного договору, який укладається між іпотекодавцем та іпотекодержателем, істотними умовами якого є, зокрема, опис предмета іпотеки, проте майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передано в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників, та повторно наголошує, що не був стороною такого договору, а також що не надавав такої згоди, і в матеріалах справи не міститься доказів зворотнього.
ОСОБА_1 вказує, що в матеріалах справи міститься заява про надання згоди на передачу в іпотеку дружиною ОСОБА_2 лише придбаної за час шлюбу квартири АДРЕСА_2 , що була посвідчена 18 липня 2007 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, проте відповідачем не доведено та матеріали справи не містять доказів того, що інформація про те, що предметом оспорюваного договору іпотеки є саме квартира АДРЕСА_1 , була відома позивачу  раніше. Навпаки, апелянт вважає, що ним було доведено, що про  предмет договору іпотеки йому стало відомо лише 23 квітня 2019 року.
Виходячи з наведеного, апелянт ОСОБА_1 просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги до ПАТ КБ «Приватбанк, ОСОБА_2 , здійснити новий розподіл судових витрат та стягнути понесені судові витрати з ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .   
На адресу апеляційного суду надійшов відзив від АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого Банк не погоджується з доводами  та мотивами апеляційної скарги, вважає обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволені позову у зв`язку із пропуском строків позовної давності, а також вказує, що судом було надано належну оцінку всім доказам, що містяться в матеріалах справи, в їх сукупності.
Відповідач у відзиві вказує, що предметом іпотеки за договором, який укладений дружиною позивача є одна спільна квартира, а згода позивача на передачу в іпотеку надана нібито на іншу спільну квартиру, й саме тому позивач вважає, що його права як співвласника переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , були порушені, оскільки згоду на передачу саме цієї квартири він не надавав та не був стороною такого договору, однак Банк не погоджується з таким твердженням апелянта.
Як на підставу своїх заперечень АТ КБ «Приватбанк» посилається  на те, що позивачем виконано підпис та не оспорюється його дійсність на зворотній стороні останньої сторінки кредитного договору від 18 липня 2007 року, в якому ОСОБА_1 надає згоду на одержання позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів на купівлю квартири, а також надання ним в заставу/іпотеку відповідачу будь-якого майна, що належить позивачу на праві спільної власності з позичальником з метою забезпечення виконання зобов`язань по такому кредитному договору, а також позивач зобов`язується передати в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором. Окрім того вказує, що на тій же сторінці кредитного договору міститься пункт 7.3, яким передбачено, що предметом іпотеки виступає квартира АДРЕСА_1 . Таким чином, відповідач вважає, що підпис позивача в кредитному договорі в розділі, який передбачений для другого з подружжя, яке отримує кредитні кошти на купівлю квартири та передачу її в іпотеку свідчить про його згоду на укладення таких угод.
АТ КБ «Приватбанк» наголошує, що всі вказані договори були укладені в один день та свідчать про особисту присутність позивача при їх укладенні та обізнаність про їх укладення. Окрім того, проаналізувавши нотаріально засвідчену заяву позивача про надання згоди на передачу в іпотеку квартири  АДРЕСА_2 , відповідач доходить висновку про наявність помилки в адресі предмета іпотеки, а тому відповідач АТ КБ «Приватбанк»просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2020 року залишити без змін, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
При апеляційному розгляді справи представники позивача у справі ОСОБА_1 , адвокати Гаделія В.Р., Кардаш М.О. підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити  нове судове рішення про задоволення позову.
Обґрунтовуючи  свої доводи посилалися на те, що  запис про  надання позивачем згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 був здійснений не на договорі про передачу  вказаної квартири в іпотеку, а на кредитному договорі, який  не посвідчувався нотаріально, тому позивач не знав про укладення ОСОБА_2 із ЗАТ  КБ «Приватбанк»  договору іпотеки саме вказаної квартири, а не квартири АДРЕСА_2 , згоду на передачу якої  він  надавав в нотаріальному порядку, тому вважають, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив доводи позивача про те, що перебіг строку позовної давності необхідно відраховувати, саме із 23 квітня 2019 року - дати отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  №164676192. З врахуванням викладеного просили апеляційну скаргу задовольнити.
Представник  АТ КБ «Приватбанк» Хитрова Л.В., заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення залишити без змін з тих підстава, що суд повно та об`єктивно дослідив на дані сторонами докази та  подану Банком заяву про застосування строків позовної давності і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову позивачу у задоволенні позову саме з підстав, передбачених ст. 267 ч.4 ЦК України. 
Так, обґрунтовуючи свої заперечення представник відповідача послалася на те, що ОСОБА_1 як  подружжя - ОСОБА_2 позичальника за кредитним договором №К3Н1GК15006415 від 18 липня 2007 року підписав згоду на отримання його дружиною кредиту в розмірі 65790 доларів США  термін з  18 липня 2007 року по 18 липня 2037 року. І на останній сторінці цього договору міститься його письмова згода щодо забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором  шляхом передачі  позичальником ( ОСОБА_2 )  саме  квартири АДРЕСА_3 .  Крім того, в  самому тексті угоди міститься  пункт 7.3, в якому передбачено, що забезпеченням  виконання позичальником  зобов`язань  за даним  (кредитним) Договором виступає іпотека квартири  АДРЕСА_3 .    Всі вищевказані факти, на думку  представника відповідача, свідчать  про обізнаність позивача про укладення договору  іпотеки  саме спірної квартири АДРЕСА_1   а не квартири АДРЕСА_2 , тому просила  залишити рішення без змін, оскільки позивач пропустив строки позовної давності на звернення за захистом порушеного права.   
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача у справі, представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 уклали шлюб 15 грудня 1989 року, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 2004.
03 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с.11).
В період шлюбу позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було придбано 2 квартири : квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 , що підтверджується договором купівлі продажу від 18 липня 2007 року (а.с.12) відносно останньої квартири.
18 липня 2007 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №К3Н1GК15006415, предметом якого згідно з п. 7.1, є зобов`язання банку надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 18 липня 2007 року по 18 липня 2037 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 65790 доларів США для купівлі квартири, а також у розмірі 19738,21 доларів США на сплату страхових платежів. (а.с. 21-23).
В кінці тексту цього кредитного договору міститься напис вчинений позивачем, в якому зазначено, що позивач дає згоду на укладення позичальником кредитного договору №К3Н1GК15006415 від 18 липня 2007 року, одержання позичальником кредитних кошів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання ним у заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить позивачу на праві спільної власності з позичальником (у тому числі: жила нерухомість, місцезнаходження: АДРЕСА_6 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), позивач зобов`язується передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором.
Встановлено, що 18 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 18 липня 2007 року. (а.с. 110)
Встановлено, що 18 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_5 , зареєстрованого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. в реєстрі за № 1-3800. (а.с.104-106)
В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про надання згоди на передачу в іпотеку дружиною ОСОБА_2 придбаної за час зареєстрованого шлюбу квартири АДРЕСА_4 , а в разі невиконання зобов`язання за кредитним договором надав згоду на відчуження вищезазначеного будинку, посвідчена 18 липня 2007 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. (а.с. 20).
Також судом при розгляді вказаної справи встановлено, що між бувшим подружжям виник спір з приводу розміру частки в праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1 під час якого позивачем було з`ясовано, що відповідачка ОСОБА_2 всупереч їх домовленості та наданої ним нотаріальної згоди  передала в іпотеку Банку  не квартиру АДРЕСА_4 а квартиру АДРЕСА_5 .
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції  мотивував свій висновок тим, що дійсно  при укладенні 18 липня 2007 року  договору іпотеки між позичальником ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк»  позивачем у справі - ОСОБА_1 як співвласником вказаного нерухомого майна, не надавалася  нотаріально посвідчена згода на передачі вказаної квартири  в іпотеку Банку, однак, позивач був обізнаний про вказані обставини, що підтверджується його письмовою згодою на тексті кредитного договору від 18 липня 2007 року, тому він міг довідатися про вказані обставини у строки, визначенні ст. 257 та ч.1 ст. 261 ЦК України та звернутися за захистом порушеного права, однак із  вказаним позовом звернувся лише у червні 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку визначеного ст. 257 ЦК України, тому суд з врахування поданої відповідачем заяви про застосування строків позовної давності  прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  відповідає з огляду на наступне.
Так, частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.
Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину.
Позивач, звернувшись до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 18 липня 2007 року  між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2   посилався на те, що остання, передаючи  придбану ними як подружжям квартиру в іпотеку не отримала його згоди. Нотаріус  посвідчуючи вказаний договір іпотеки не перевірила  дотримання сторонами  вимог  ст. 578 ЦК України, ч.3 ст. 65 СК України та в порушення   положень Закону України «Про нотаріат»   посвідчила вказаний договір.  
Як встановлено судом першої інстанції, на момент вчинення оспорюваного правочину  квартира АДРЕСА_1 ,   в силу вимог ст. 60 ч.1 СК України являлася спільним сумісним майном  ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , без відповідного  виділу часток сторін.
Також із матеріалів справи вбачається, що  при укладені 18 липня 2007 року договору іпотеки вище вказаної квартири між  ОСОБА_2   та ЗАТ КБ «Приватбанк» і посвідченні його державним нотаріусом Другої Білоцерківської нотаріальної контори  Магдич Т.І.  іншим співвласником цього майна ОСОБА_1 , як подружжям ОСОБА_2 ,   нотаріальної згоди на укладення вказаного правочину надано не було, що підтверджується самим текстом  договору ( а.с. 92-94) так і листом Начальника Головного територіального управління юстиції у Київській області  Шевченко О.В. № 1747-4-1-4 від 23 травня 2019 року (а.с. 24). Зазначені факти не спростовані і відповідачами у вказаній справі.  Таким чином, колегія суддів вважає доведеними обставини щодо не надання ОСОБА_1 нотаріально посвідченої згоди  на передачу та укладення його дружиною договору іпотеки із ЗАТ КБ «Приватбанк» квартири АДРЕСА_1 .       
Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на час укладання договору іпотеки) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
З врахуванням викладених обставин колегія суддів вважає, що позивачем у справі надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо укладення оспорюваного правочину з порушенням вимог  визначених ст. 578 ЦК України та статті 6 Закону України "Про іпотеку", що відповідно до  положень ст. 203 ч.4 та ст. 215 ЦК України  тягне за собою визнання такого правочину недійсним. 
Однак, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для  відмови у позові  ( ч.4 ст. 267 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у справі АТ КБ «Приватбанк»  при розгляді вказаного  спору  у суді першої інстанції подано заяву про застосування строків позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні поданого ОСОБА_1 позову(а.с. 63). При цьому відповідач посилається на те, що позивач у справі був обізнаний  та  надав письмову згоду про передачу ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 в  іпотеку ЗАТ КБ «Приватбанк», про  що свідчить його підпис у  кредитному договорі   №К3Н1GК15006415 від 18 липня 2007 року, а тому  початок перебігу строку давності для звернення з позовом за захистом порушеного права в нього виник  саме з 18 липня 2007 року, а не з 23 червня 2019 року як він зазначив. 
Перевіряючи доводи  апелянта щодо невідповідності висновків суду першого інстанції про визначення дати початку перебігу строку позовної давності, колегія суддів  виходить із наступного. 
Закон передбачає два випадки перебігу позовної давності, зокрема, з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо. 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17). 
Як вбачається із матеріалів справи відповідач у справі АТ КБ «Приватбанк» надав достатніх та допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 був обізнаний про намір його дружини - ОСОБА_2 як позичальника  по  кредитному договору  №К3Н1GК15006415 від 18 липня 2007 року, передати в іпотеку банку саме квартиру  АДРЕСА_1 , оскільки кредит надавався банком з цільовим призначенням для придбання вказаної квартири, що свідчить і запис в кредитному договорі, який підписаний позивачем ( а.с. 23 зв. Б.).
Колегія суддів  вважає висновок суду першої інстанції про те, що  позивач у справі, підписуючи 18 липня 2007 року вказаний кредитний договір  із відповідним записом та положенням у пункті 7.3 Договору, повинен був проявити розумну обачність та перевірити чи дійсно його дружина, як позичальник, виконала умови, визначені п.7.3 кредитного договору №К3Н1GК15006415 від 18 липня 2007 року,укладеного між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» та передала в іпотеку придбану за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_5 , тому  суд першої інстанції обґрунтовано  погодився із доводами відповідача - АТ КБ «Приватбанк» та визначив 18 липня 2007 року датою початку перебігу строку позовної давності і з врахуванням поданої  відповідачем заяви дійшов обґрунтованого висновку про сплив  зазначеного строку позовної давності ще 19 липня 2010 року. З врахуванням строку звернення до суду із вказаним позовом  суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши в повному обсязі фактичні обставини справи, з вірним застосуванням норм матеріального права, не порушуючи норми процесуального права, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення та відмовив ОСОБА_1   в задоволенні його позову про визнання недійсним договору іпотеки з підстав пропуску ним строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2020 року залишити без змін. .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                       М.А.Яворський  
 Судді:                                                                                              Т.Ц.Кашперська                                                                                                                        В.О.Фінагеєв