ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/9183/16-ц                                        Головуючий суддя І інстанції Гаврилюк С. М.
Провадження № 22-ц/818/4063/20, 22-ц/818/4137/20        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з трудових відносин про виплату заробітної плати

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Гаврилюк С.М., та на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року, постановлену у складі судді Гаврилюк С.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за несвоєчасну виплату щомісячних сум втраченого заробітку у зв`язку з трудовим каліцтвом та додаткових виплат на догляд за період з 15.07.2009 по 23.04.2014 одноразово в сумі 277166,07 грн.
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що ОСОБА_1 працював в ДП «Південна залізниця», правонаступником якого є Регіональна філія «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», помічником машиніста тепловозу у локомотивному депо «Основа». 
Позивач 24.03.2009 одержав важку черепно-мозкову травму на виробництві, але відповідач нещасний випадок з позивачем не визнав пов`язаним з виробництвом, чим порушив його трудові права. За висновком МСЕК від 15.07.2009 позивача визнано інвалідом першої групи від загального захворювання, який потребує постійного стороннього догляду. Позивач вимушений був звернутися в судові органи. Так, рішеннями Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.05.2013, Апеляційного суду Харківської області від 24.10.2013, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 20.02.2014 відповідач був зобов`язаний кваліфікувати нещасний випадок з позивачем, який стався 24.03.2009, як пов`язаний з виробництвом, після чого відповідачем складено Акт за формою Н-1 від 01.04.2014, на підставі якого за висновком МСЕК від 23.04.2014 перша група інвалідності позивача перекваліфікована на трудове каліцтво, встановлена стійка втрата працездатності 90%, ОСОБА_1 визнано таким, що потребує постійного стороннього догляду.
На підставі Акту ф. Н-1 та висновку МСЕК позивачу призначені Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві страхові виплати починаючи з 23.04.2014. Що ж до виплат за період з 2009 року по 23.04.2014, то Фонд не повинен був проводити страхові виплати. Відмовився від проведення відшкодування шкоди позивачу і відповідач, що також змусило позивача звернутися до суду. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.05.2015 з відповідача стягнуто на користь позивача відшкодування шкоди у зв`язку з каліцтвом у вигляді втраченого заробітку, за період з 15.07.2009 по 23.04.2014 та витрати на сторонній і побутовий догляд за цей же період. Загалом 343041,10 грн. Вказані виплати відповідач провів лише в липні 2016 року. Тому всі ці виплати, тобто дохід позивача, знецінено у зв`язку з інфляцією. Позивач вважає, що ці суми підлягають коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці». Утрату частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їхньої виплати громадянам компенсують в Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2001 № 159 (з урахуванням внесених змін постановами Кабміну України від 09.08.2001 № 958 та від 31.03.2003 № 439). Сума компенсації визначається шляхом множення невиплаченої суми грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін на товари та послуги. При цьому індекс споживчих цін для визначення розміру компенсації обчислюється множенням індексі споживчих цін за період невиплати грошового доходу. В свою чергу індекси споживчих цін щомісячно публікуються Держкомстатом в журналі «Налоги и бухгалтерський учет» та газеті «Праця і зарплата». В даному випадку, на думку позивача, повинні використовуватися дані приросту споживчих цін за період з липня 2009 року по липень 2016 року (Журнал «Налоги и бухгалтерський учет» за липень 2016 р. № 57 (1972) від 18.07.2016. З врахуванням цих індексів розрахункова сума компенсації за втрату частини доходу, як вважає позивач, складає 277166,07 грн.
Рішенням суду від 19.05.2017 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату щомісячних сум втраченого заробітку у зв`язку з трудовим каліцтвом та додаткових виплат на догляд за період з 15.07.2009 по 23.04.2014 одноразово в сумі 277161,07 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 1 а.с. 69, 70-78).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.06.2017 цивільну справу повернуто до Жовтневого районного суду м. Харкова для виправлення описки (том 1 а.с. 91).
Ухвалою суду від 23.06.2017 виправлено описку в рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.05.2017 в зазначенні номеру справи та номеру провадження (том 1 а.с. 98).
16.08.2017 ухвалою Апеляційного суду Харківської області відхилено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 травня 2017 року залишено без змін (том 1 а.с. 127, 128-133).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11.09.2017 відкрито касаційне провадження у справі, витребувано у Жовтневого районного суду м. Харкова справу № 639/9183/16-ц, відмовлено у задоволенні клопотання ПАТ «Українська залізниця» про зупинення виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.05.2017 та ухвали апеляційного суду Харківської області від 16.08.2017 (том 1 а.с. 167).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного суду від 09.10.2019 задоволено частково касаційну скаргу ПАТ «Укрзалізниця», рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с. 180-184).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та щомісячних додаткових виплат за догляд за період з 03.12.2013 по 22.04.2014 у розмірі 3685 (три тисячі шістсот вісімдесят п`ять) грн 73 коп.
В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави (Отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001, Код класифікації доходів бюджету - 22030106) судовий збір у розмірі 36 (тридцять шість) грн 86 коп.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року внесено виправлення до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року у цивільній справі № 639/9183/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та додаткових витрат у зв`язку з каліцтвом, вказавши в резолютивній частині: «Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та щомісячних додаткових виплат за догляд за період з 03.12.2013 по 22.04.2014 у розмірі 3741 (три тисячі сімсот сорок одна) грн 29 коп.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави (Отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001, Код класифікації доходів бюджету - 22030106) судовий збір у розмірі 37 (тридцять сім) грн 41 коп.».
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального га процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Вважає, що суд першої інстанції проігнорував та не надав правової оцінки доводам та аргументам, викладеним у позовній заяві від 02.12.2016, відповіді на відзив відповідача від 27.12.2019.
Послався на те, що перебіг строку позовної давності починається після набрання рішенням суду законної сили.
Зазначив, що до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК та КЗпП України.
Зауважив, що Верховний Суд України в постанові від 25.05.2016 по справі № 639/9335/14-ц дійшов висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоду каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи , яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування санаторно-курортного лікування, придбання ліків, стороннього догляду. Суд зазначив, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не має обов`язку перед потерпілим здійснювати страхові виплати до моменту встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а також те, що з вини підприємства складено акт про нещасний випадок, не пов`язаний з виробництвом, за формою НПВ, який судовими рішеннями скасовано, необхідно застосовувати норми статей 1166 1195 ЦК України та статті 173 КЗпП України , та є правильним стягнення на мою користь з відповідача ненарахованої та невиплаченої суми втраченого заробітку за період з дня встановлення інвалідності внаслідок загального захворювання до дня встановлення висновком МСЕК ступеня втрати професійної працездатності, а також витрат на сторонній та побутовий догляд.
Послався на те, що суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати відносяться до фонду додаткової заробітної плати.
Вважає, що 17.06.2016 відповідач добровільно виконав рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 05.05.2015 про стягнення нарахованої та невиплаченої суми втраченого заробітку за період з 15.07.2009 по 23.04.2014, про що свідчить платіжне доручення (а. с. 17). Тільки з цього моменту він достовірно знав про суму заробітної плати за період з 15.07.2009 по 23.04.2014, отримав можливість розрахувати суму компенсації за її несвоєчасну виплату згідно з діючим законодавством та заявити позовні вимоги про стягнення суми компенсації.
Вказав, що нормою п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України та постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 № 1232 «Деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, пов`язані з нещасними випадками на виробництві.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Обґрунтовуючи відзив, вказано, що виплату компенсації було здійснено на підставі рішення суду у строк, наданий державним виконавцем для добровільного виконання рішення.
Відповідач вважає, що для розрахунку індексації за основу повинен братися не розмір відшкодування шкоди, спричиненої каліцтвом (з урахуванням підвищення мінімальної заробітної плати) та розмір витрат на постійний сторонній та побутовий догляд, розраховані Жовтневим районним судом м. Харкова в рішенні від 05.05.2015, а тільки розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Крім того послався на те, що Порядком № 1078 не передбачено індексацію виплат на постійний сторонній та побутовий догляд.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, представників учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» та працював на посаді помічника машиніста тепловозу у локомотивному депо «Основа».
24 березня 2009 року ОСОБА_1 отримав важку черепно-мозкову травму, забій головного мозку важкого ступеню з вогнищами забоїв та потрощенням. Відповідачем складено Акт про нещасний випадок, не пов`язаний із виробництвом за формою НПВ від 25 травня 2009 року. За висновком МСЕК від 15 липня 2009 року (довідка № 012519) ОСОБА_1 визнаний інвалідом першої групи з загального захворювання, який потребує постійного стороннього догляду.
Наказом від 17 серпня 2009 року № 275/ОС ОСОБА_1 звільнено з роботи з 14 липня 2009 року за станом здоров`я. Що також встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.05.2015 у цивільній справі № 639/9335/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Південна залізниця» про стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з каліцтвом, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.05.2015 (том 1 а. с. 6-11, 12).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 травня 2013 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2013 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.11.2013, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2014 року, визнані недійсними та скасовані Акти розслідування нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 24 березня 2009 року, не пов`язаного з виробництвом за формами Н-5 та НПВ від 25 травня 2009 року, нещасний випадок визнаний пов`язаним із виробництвом (том 1 а.с. 220-222, 223-226, 227, 228-229).
01 квітня 2014 року відповідачем складено Акт № 1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, який стався 24 березня 2009 р. з ОСОБА_1 на відокремленому підрозділі «Локомотивне депо Основа» ДП «Південна залізниця» (том 1 а.с. 230-233).
Довідкою обласної МСЕК № 201472 серія 10 ААБ від 22 квітня 2014 року встановлено втрату професійної працездатності 90 % та визнано ОСОБА_1 особою з інвалідністю першої групи від трудового каліцтва.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.05.2015, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.05.2015, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Південна залізниця», третя особа - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові, про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 не нарахований та невиплачений втрачений заробіток за період з 15.07.2009 по 23.04.2014 в розмірі 299912,12 грн та витрати на сторонній та побутовий догляд за цей же період одноразово в розмірі 43128,98 грн, моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено (том 1 а.с. 6-11, 12).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 05 травня 2015 року скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (том 1 а.с. 31-32).
Постановою Верховного Суду України від 25 травня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення ненарахованої та невиплаченої суми втраченого заробітку й витрат на сторонній та побутовий догляд скасовано, в цій частині залишено в силі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 травня 2015 року (том 1 а.с. 13-16, 234-237).
Згідно з платіжним дорученням № 1114 від 17.06.2016 спірна сума коштів у розмірі 343041,10 грн, яка підлягала стягненню за рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.05.2015, переведена на користь ОСОБА_1 лише 17 червня 2016 року (том 1 а.с. 33).
Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.05.2015 по справі № 639/9335/14-ц, судом встановлено, що оскільки за Висновком МСЕК від 15.07.2009 ОСОБА_1 визнаний інвалідом першої групи від загального захворювання, то відносини між ним та відповідачем щодо відшкодування шкоди за період з 15.07.2009 по 23.04.2014 відносяться до цивільних правовідносин та регулюються ст.ст. 1166, 1167, 1195, 1208 Цивільного кодексу України (том 1 а.с. 6-11), на чому також наголосив Верховний Суд у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 09.10.2019 по даній справі № 639/9183/16-ц (а.с. 180-184).
Так, відповідно до положень ст. 7 Законів України «Про державний бюджет України за 2013 рік» від 06.12.2012 № 5515-VІ та «Про державний бюджет України за 2014 рік» від 16.01.2014 № 719-VІІ розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в розрахунку на місяць установлено з 1 грудня 2013 року та у 2014 році в сумі 949,00 гривень.
Позивачем у позовній заяві вказані дані приросту індексу споживчих цін за період з липня 2009 року по липень 2016 року у відповідності до Журналу «Налоги и бухгалтерський учт» за липень 2016 року № 57 (1972) від 18.07.2016, з якими суд погоджується.
Так, приріст індексу споживчих цін за період з грудня 2013 р. по квітень 2014 р. у відсотках склав: грудень 2013 року - 87,8%; січень 2014 року - 87,4%; лютий 2014 року - 86,3%; березень 2014 року - 82,3%; квітень 2014 року - 76,5%.
Як вище вже зазначено судом, сума прожиткового мінімумі для осіб, які втратили працездатність, за період з грудня 2013 року по квітень 2014 року встановлена в розмірі 949,00 грн.
Відповідно до пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, відповідач повинен сплатити позивачеві компенсацію за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та щомісячних додаткових виплат за догляд у період з 03.12.2013 по 22.04.2014, виходячи з такого розрахунку:
за грудень 2013 року (починаючи з 03.12.2013) сума індексації грошових доходів складає 779,462 грн (887,77 грн х 87,8% : 100% = 779,462 грн), де 887,77 грн - це сума прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з вирахуванням кількості днів у поточному місяці, за які стягнення не проводиться, а саме (949,00 грн : 31 день) х 29 днів = 887,77 грн;
за січень 2014 року сума індексації грошових доходів складає 829,426 грн (949,00 грн х 87,4% : 100% = 829,426 грн);
за лютий 2014 року сума індексації грошових доходів складає 818,987 грн (949,00 грн х 86,3% : 100% = 818,987 грн);
за березень 2014 року сума індексації грошових доходів складає 781,027 грн (949,00 грн х 82,3% : 100% = 781,027 грн);
за квітень 2014 року (до 22.04.2014 включно) сума індексації грошових доходів складає 532,386 грн (695,93 грн х 76,5% : 100% = 532,386 грн), де 695,93 грн - це сума прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з вирахуванням кількості днів у поточному місяці, за які стягнення не проводиться, а саме (949,00 грн : 30 днів) х 22 дні = 695,93 грн.
В загальній сумі розмір компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та щомісячних додаткових виплат за догляд у період з 03.12.2013 по 22.04.2014 становить 3741,29 грн (779,462 + 829,426 + 818,987 + 781,027 + 532,368 = 3741,288).
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що приймаючи до уваги, що представниками відповідача до ухвалення рішення заявлено клопотання про застосування строку позовної давності (том 1 а.с. 201-204), суд вважає, що вимоги позивача про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та щомісячних додаткових виплат за догляд з 15.07.2009 до 02.12.2013 пред`явлені поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині.
Суд дійшов висновку, що в загальній сумі розмір компенсації за несвоєчасну виплату втраченого заробітку та щомісячних додаткових виплат за догляд у період з 03.12.2013 по 22.04.2014 становить 3741,29 грн (779,462 + 829,426 + 818,987 + 781,027 + 532,368 = 3741,288).
Що ж до виплат на постійний сторонній та побутовий догляд, то вони окремій індексації не підлягають, оскільки, відповідно до п. 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України N 2» наголошується на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Як наголосив Верховний Суд у складі колегії Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 09.10.2019 по даній справі № 639/9183/16-ц, відносини між ним та відповідачем щодо відшкодування шкоди за період з 15.07.2009 по 23.04.2014 відносяться до цивільних правовідносин та регулюються ст.ст. 1166, 1167, 1195, 1208 Цивільного кодексу України (а.с. 180-184).
За таких обставин суд відхиляє посилання позивача на необхідність застосування до даних правовідносин норм КЗпП України.
Вказане свідчить про те, що за умови регулювання спірних правовідносин нормами ЦК України вірним є висновок районного суду про застосування наслідків спливу строків позовної давності до частини позовних вимог, оскільки згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Як вбачається з вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Висновки суду першої інстанції належним чином вмотивовані, відповідають встановленим судом обставинам справи, які ґрунтуються на наявних у справі доказах, та наведеним нормам цивільного процесуального та матеріального права, і доводами скарги не спростовані.
З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Враховуючи, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року внесено виправлення до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року, що узгоджуються з арифметичними розрахунками у його мотивувальній частині, її слід також залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2020 року та ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 22 вересня 2020 року. 

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                І.В. Бурлака.

                                                                               А.В. Котелевець.