Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 р. 	Справа № 520/13964/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. ,Бершова Г.Є.
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/13964/19
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Головного управління Державної податкової служби у Харківській області 
про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 ,  звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила суд:
- скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.08.2019 року Головного управління ДФС у Харківській області № 0400530-5208-2022 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуване фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 в розмірі 57903,82 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, отже підлягає скасуванню, через те, що об`єкт нерухомості на який виписано податкове повідомлення-рішення є будівлями промисловості та до них застосовується пільга з оподаткування відповідно до абз. «є» п.п.266.2.2 п.266.2     ст.266 Податкового кодексу України. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 адміністративний позов залишено без задоволення.  
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що оскільки у 2018 році належне позивачу на праві приватної власності спірне нерухоме майно знаходилось в користуванні ТОВ "ФГ ШУБСЬКЕ" на підставі договору безкоштовного користування нерухомим майном від 02.01.2018 року, укладеним між ФОП ОСОБА_1 (позичкодавець) та  ТОВ "ФГ ШУБСЬКЕ" (користувач), яке є промисловим підприємством та використовував будівлі растворо-бетонного вузлу за цільовим призначенням, таким чином у позивача наявні підстави для застосування податкової пільги щодо звільнення від обов`язку щодо нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивачці на праві приватної власності на підставі рішення Сахновщинського районного суду Харківської області № 643/874/13-ц від 07.10.2013 належить комплекс будівель растворо-бетонного вузлу, розташованого в АДРЕСА_1 ,8а: бетонний вузол літ. «А2» площею 2259.8 м2, літ. «Б» площею 850.8 м2, загальною площею 3110,6 м2., до складу якого входять приміщення: службова - загальною площею 600,80 кв.м.: сходи , загальною площею 14,4 м2, коридор, загальною площею 14,4 м2., склад, загальною площею 1598,6 м2., кабінет, загальною площею 31,6 м2, склад, загальною площею 850,8 м2, що підтверджується копією рішення суду,  інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 181251297, технічним паспортом на виробничий будинок (комплекс будівель растворо-бетонного вузлу), виготовленим 21.01.2014 (а.с.13-30).
Головним управлінням ДФС у Харківській області 05.11.2018 р. винесено відносно позивача податкове повідомлення-рішення від 20.08.2019 № 0400530-5208-2022, яким визначено суму податкового зобов`язання  з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у розмірі 57903,82 грн.
Не погоджуючись з оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням контролюючого органу позивач звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що об`єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, як фізичній особі, не підпадають під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки у межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - наявність статусу у належних позивачу об`єктів «будівлі промисловості». Між тим, нерухомість позивача не перебуває у власності промислових підприємств. Позивач є фізичною особою та не використовує нежитлову нерухомість у комерційній діяльності.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення в мотивувальній частині.
Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно з підпунктом 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.
Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. 
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Отже, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України вказує на те, що ключовим критерієм є функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Між тим, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Поряд з цим, норми права не містять вичерпного переліку таких об`єктів, як будівлі промисловості та відсутні положення, які є винятком із загального правила.  Внаслідок чого при застосовуванні системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до висновку, що сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
При цьому, саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, відтак він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.
Отже й підстави для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.21 статті 56 Податкового кодексу України) відсутні, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17 висловив правову позицію, що таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Отже, в силу вимог підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро - фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.
Як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідач у даній спірній ситуації фактично не заперечує, що належна позивачу будівля є промисловою, проте, у відзиві на позов наполягає на необхідності нарахування позивачеві спірного податкового зобов`язання виключно з підстав статусу позивача - власника будівлі як фізичної особи.
Поряд із цим, з матеріалів справи вбачається, що у 2018 році належне позивачу на праві приватної власності спірне нерухоме майно знаходилось в користуванні ТОВ "ФГ ШУБСЬКЕ" на підставі договору безкоштовного користування нерухомим майном від 02.01.2018 року, укладеним між ФОП ОСОБА_1 (позичкодавець) та  ТОВ "ФГ ШУБСЬКЕ" (користувач) строком користування в 1 рік.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки позивач не використовує нежитлову нерухомість, яка за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові», у комерційній діяльності, відтак така житлова нерухомість підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. 
Колегія суддів вважає, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 березня 2020 року у справі №300/261/19.
Підсумовуючи усе в сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак обґрунтував його з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення в мотивувальній частині. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 20.08.2019 року № 0400530-5208-2022 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуване фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості 18010300 в розмірі 57903,82 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір та задовольнив позовні вимоги, однак не правильно застосував норми матеріального права, а тому мотивувальну частину оскаржуваного рішення слід змінити.
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 по справі № 520/13964/19  змінити  , зазначивши, що підстави для залишення без задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 	(підпис)	В.В. Катунов 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко   Г.Є. Бершов