Постанова                                                  
Іменем України
                                                                                             
11 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/12845/13-ц
провадження № 61-18721св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач),  Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , в особі законного представника                    ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                 ОСОБА_5 , товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», 
третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - орган опіки та піклування Вінницької міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оверковського Костянтина Володимировича на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Шемети Т. М., Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,
 
ВСТАНОВИЛА:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2013 року ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                     ОСОБА_5 , товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпробанк»), третя особа - орган опіки та піклування Вінницької міської ради про визнання договору іпотеки недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1638-002/ZФКВ-08, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 32 300, 00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 08 серпня 2023 року.
 
Того ж дня, з метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір № 1638-002/Zфквіп-08, за яким відповідачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, що належить їм на праві спільної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1                                 (далі - квартира). 
 
Про укладення між відповідачами спірного іпотечного договору позивачці стало відомо в жовтні 2012 року від державної виконавчої служби. 
 
Позивач вважає, що іпотечний договір був укладений з порушенням вимог законодавства, оскільки з моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і на час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 , як малолітня дитина проживала у спірній квартирі разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Іншого нерухомого майна, придатного для проживання у них немає. 
 
Також зазначає, що рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці                              від 31 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 11 вересня 2012 року, в справі № 212/11047/2012 було встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з липня 1997 року до серпня 2012 року постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Згода органу опіки та піклування на здійснення оспорюваного правочину при укладанні договору іпотеки була відсутня.
 
Посилаючись на зазначене, позивач просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 11 серпня 2008 року № 1638-002/Zфквіп-08, укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; скасувати заборону відчуження спірної квартири, яка була передана в іпотеку та скасувати запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження квартири.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року позов задоволено. 
 
Визнано недійсним іпотечний договір №1638-002/Zфквіп-08 від 11 серпня                      2008 року, укладений між ТОВ «Укрпробанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І., зареєстрований в реєстрі під № 3903.
 
Скасовано заборону відчуження квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що була зареєстрована приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номером 3904 на підставі іпотечного договору № 1638?002/Zфквіп-08 від 11 серпня 2008 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
 
Скасовано запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який                         11 серпня 2008 року, внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І. до Державного реєстру іпотек на підставі іпотечного договору № 1638-002/Zфквіп-08 від 11 серпня 2008 року, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
 
Вирішено питання судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до та на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_1 мешкала і мала право користування квартирою, яка була предметом іпотеки, а тому для укладення договору іпотеки необхідно було отримати згоду органу опіки та піклування. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину, однак такий дозвіл отриманий не був. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір іпотеки від 11 серпня 2008 року був укладений з порушенням вимог чинного законодавства.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 вересня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», як правонаступника ТОВ «Укрпромбанк», задоволено.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Вирішено питання судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що оспорюваний правочин укладено не батьками неповнолітньої ОСОБА_1 , а її бабою ОСОБА_4 , дідом                               ОСОБА_5 та дядьком ОСОБА_3 , які не є ні законними представниками, ні опікунами неповнолітньої, а тому на них не поширюються обмеження, передбачені законодавством. Тому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову по даній справі, помилково поклав в основу рішення наявність встановленого судом факту проживання, зазначивши що зважаючи на таку обставину, дитина мала право користування квартирою, переданою в іпотеку та така передача відбулася без дозволу органу опіки та піклування, суд не звернув уваги на суб`єктів договору з боку іпотекодавців (які не відносяться до кола осіб, на яких покладено обов`язок піклуватися про дитину), а найголовніше, - не звернув увагу на відсутність посилань у позові на порушення прав дитини.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
15 жовтня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Оверковський К. В. через засоби поштового зв`язку подала до Верхового Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Апеляційного суду Вінницької області                                                    від 05 вересня 2019 року та залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2013 року.
Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права, та порушенням норм матеріального права, не повним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи.
Зокрема заявник вказує на те, що предметом даної справи є визнання недійсним іпотечного договору від 11 серпня 2008 року № 1638-002/Zфквіп-08, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , тому подаючи апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» не надав суду доказів, що він є правонаступником за оспорюваним правочином, та доказів відступлення таких прав останньому. Доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними.
Також зазначає, що судом апеляційної інстанції було розглянуто справу без участі відповідачів.
Доводи інших учасників справи
 
21 листопада 2019 року ПАТ «Дельта Банк», в особі представника за довіреністю Антонюк І. В.,  подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Вінницького міського суду Вінницької області. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України                        від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги Вінницького міського суду Вінницької області здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
11 серпня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк», правонаступником якого є                              ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір                             № 1638-002/ZФКВ-08, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 32 300 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 08 серпня                2023 року.
 
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором                             11 серпня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 1638-002/Zфквіп-08, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюк І. І., зареєстрований в реєстрі під № 3903. Предметом іпотеки за даним договором є спірна квартира, що належить відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві спільної власності на підставі свідоцтва на право власності на житло від 26 червня 1997 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення № 478 від 26 червня 1997 року, зареєстрованого в КП «ВООБТІ» 08 липня 1997 року в реєстровій книзі № 318 за №720/29372. ( Т. 1, а.с. 4 -7).
 
Згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_1 від 07 жовтня 1997 року ОСОБА_1 народилася у місті Вінниці ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Матір`ю ОСОБА_1 є                         ОСОБА_2 (Т. а.с. 8).
 
Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 приходиться дядьком                             ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - бабою, а ОСОБА_5 - дідом.
 
На підтвердження проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі позивачем надано такі докази: довідка лікарні № 12 від 28 травня 2012 року; копія титульної сторінки медичної картки дитини з відміткою про адресу проживання; довідка ЗОШ № 337 від 06 червня 2012 року; акт опиту сусідів, затверджений МКП ЖЕК № 7 з поясненнями щодо проживання позивача з моменту народження в спірній квартирі (Т. 1, а.с. 54-57).
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 31 серпня 2012 року в справі № 212/11047/2012 року було встановлено юридичний факт, що                    ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з липня 1997 року до серпня 2012 року постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 11 вересня 2012 року ( Т. 1,                    а.с. 7).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
 
Нікчемний правочин є недійсним у силу закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.
 
Таким чином, під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
 
За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 
 
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
 
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
 
Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 
 
1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі         статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з`ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;
 
2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.
 
3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.
 
За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
 
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло.
 
Аналіз наведених правових норм вказує на те, що батьки, а також державні органи, вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.
 
Як встановлено судами, та вбачається з матеріалів справи власниками спірної квартири на момент укладення договору іпотеки були ОСОБА_3 ,                  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
 
ОСОБА_3 приходиться дядьком ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - бабою, а                    ОСОБА_5 - дідом.
 
Враховуючи те, що на момент укладення оспорюваного правочину відповідачі не були батьками або опікунами малолітньої ОСОБА_1 , а також, те що квартира, передана в іпотеку, належить відповідачам на праві спільної часткової власності, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованих висновків, що укладення договору іпотеки не порушує прав та інтересів позивачки.
 
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 20 березня                2020 року у справі 524/4159/17 провадження № 61-38287св18 у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
 
Відтак, договір іпотеки, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.
 
Отже, саме укладення договору іпотеки в даній справі не порушує прав позивачки, як малолітньої особи, оскільки банк не звертав стягнення на предмет іпотеки та не ставив питання про виселення.
 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі                                                № 641/7974/18 (провадження 61-15826св19) зроблено висновок, що законодавець чітко визначає, що лише батьки, які є законними представниками малолітніх дітей, мають право на звернення до органів опіки та піклування для отримання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування на яке мають діти. Іншого порядку отримання такого дозволу чи надання дозволу на відчуження нерухомого майна без відповідного дозволу органу опіки та піклування чинним законодавством не передбачено.
 
А тому посилання позивачки, що на момент вчинення оспорюваного правочину був відсутній дозвіл органу опіки та піклування є безпідставними. 
 
Крім того, необхідно зазначити, що Закон України «Про іпотеку» не містить норм, які обмежували право членів сім`ї власника предмету іпотеки на користування житлом у разі передання його в іпотеку.
 
При таких обставинах доводи позивача про те, що наявність у неї, права користування спірним житлом є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, є безпідставними.
 
Також є правильними висновки суду апеляційної інстанції, що позов не містить посилання на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення іпотечного договору, інформації про будь-які обмеження для дитини, що виникли в результаті укладення такого договору іпотеки. Також відсутні посилання і в касаційній скарзі на порушення прав позивачки оспорюваним правочином.
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
Доводи касаційної скарги про те, що іпотечний договір від 11 серпня 2008 року  був укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                     ОСОБА_5 , а тому подаючи апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» не надав суду доказів, що він є правонаступником за оспорюваним правочином, та доказів відступлення таких прав останньому, не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки судом апеляційної інстанції при прийняті апеляційної скарги до розгляду встановлено повноваження ПАТ «Дельта Банк», а також те, що останній є правонаступником ТОВ «Укрпромбанк», що підтверджується рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2012 року у справі                                      № 212/531/2012 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 ,                             ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрпромбанк», треті особи на стороні позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розірвання кредитного договору.
 
Так вищезазначеним рішенням встановлено, що ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком.
 
Доводи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції було розглянуто справу без участі відповідачів, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки самими відповідачами рішення апеляційного суду з зазначених підстав не оскаржувалось. Водночас жодних переконливих аргументів, яким чином їх неявка до суду апеляційної інстанції вплинула на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, зокрема на повноту з`ясування судом фактичних обставин справи, заявник не навела.
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення апеляційного суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
 
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
Суд касаційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, судом не встановлено достатніх підстав вийти за межі доводів скарги, визначені правилом статті 400 ЦПК України. Верховний Суд в оцінці обґрунтованості та правомірності оскаржуваного рішення, ухваленого у справі, виходить з оцінки тих доводів, що наведені сторонами під час розгляду справи, а також доводів касаційної скарги, не визнаючи за можливе надавати оцінки іншим міркуванням, що не були предметом вивчення судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 червня                        2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада                  2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оверковського Костянтина Володимировича залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко