ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 серпня 2020 року           справа №265/7540/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі представника третьої особи Рябко І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 червня 2020 року (повне судове рішення складено 09 червня 2020 року у м. Маріуполі) у справі № 265/7540/19 (суддя в І інстанції Адамова Т.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Поліцейського взводу 1 роти 4 батальйону УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Кулеби Владислава Володимировича, третя особа - Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення протиправною та її скасування, стягнення моральної шкоди,

                                                       УСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського взводу 1 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Кулеби В.В. (далі – Поліцейський) про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення серії НК № 506877 від 21 жовтня 2019 року (далі – Спірна постанова), якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), протиправною та її скасування. В обґрунтування позову зазначив, що із вказаною постановою він не згодний, оскільки адміністративного правопорушення не вчиняв, а відповідач безпідставно притягнув його до адміністративної відповідальності. Зазначив, що він рухався виключно на зелене світло світлофору з дотриманням Правил дорожнього руху України (далі – ПДР України), а у постанові зазначено, що він рухався на заборонений жовтий сигнал світлофору. Просив постанову скасувати та вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з відповідача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.
31 березня 2020 року позивачем надана уточнена позовна заява до Поліцейського та Головного управління державної казначейської служби України у Донецькій області (далі – ГУ ДКСУ), третя особа - Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції (далі – Управління) про визнання Спірної постанови протиправною та її скасування, стягнення моральної шкоди у розмірі 7000 грн. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір за вимоги про стягнення моральної шкоди та понесені ним витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди посилався на те, що у зв`язку з винесенням відповідачем оскаржуваної постанови його психоемоційний стан значно змінився, він спокійно не засинає, постійно відчуває душевні хвилювання, перебуває в стані нервового стресу, внаслідок чого погіршився загальний стан здоров`я.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області  від 05 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано Спірну постанову із закриттям справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 . 
У задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - відмовлено.
Стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень за рахунок бюджетних асигнувань (т.1 а.с.184-192).
Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 7000 грн., судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 529 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, зазначено, що місцевим судом неправильно застосовано норми інституту відшкодування шкоди, передбачені Цивільним кодексом України. 
Також апелянт вважає, що місцевий суд допустив порушення норм процесуального права під час вирішення питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу та, за наявності документів, підтверджуючих витрати позивача на послуги адвоката в сумі 14 529 грн., за власної ініціативи зменшив такий розмір (т.2 а.с.1-12).
У відзиві на цю апеляційну скаргу третьою особою висловлено прохання залишити її без задоволення (т.2 а.с.40-51).
Управління також звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що обставини порушення позивачем ПДР України зафіксовані матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема, відеозаписом, циклограмою світлофорного об`єкту (т.1 а.с.196-203).
В судовому засіданні представник третьої особи підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивача. Інші особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули. Позивач письмовою заявою просив розглянути справу за своєї відсутності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі позивача, залишити без задоволення, а апеляційну скаргу третьої особи – задовольнити, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 21.10.2019 Поліцейським була винесена Спірна постанова, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 122 ч. 2 КУпАП за те, що він, у порушення вимог п. 8.7.3.Ґ ПДР України, 17.10.2019 о 12 годині 35 хвилин, керуючи автомобілем AUDI А6, державний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Набережна 1 в місті Маріуполі, здійснив рух на забороняючий жовтий сигнал світлофору (т.1 а.с.13).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п. 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Згідно з п. 8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою, зокрема, світлофорів.
Відповідно до п. 8.7.3 «Ґ» ПДР України сигнали світлофора мають такі значення: жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.
Згідно із ч. 2 ст. 122 КУпАП (в редакції на час спірних правовідносин) проїзд на заборонний сигнал світлофора тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Отже, проїзд на заборонений сигнал світлофора створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.
У свою чергу, наявність чи відсутність адміністративного правопорушення встановлюється уповноваженою особою на підставі доказів, перелік джерел яких наведено в ст. 251 КУпАП.
В статті 251 КУпАП наведено перелік джерел доказів у справах про адміністративні правопорушення, до яких, зокрема, належать показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення, згідно оскаржуваної постанови, стало виявлення посадовою особою підрозділу поліції здійснення позивачем руху на заборонений сигнал світлофора.
Мотиви місцевого суду, які покладені в основу часткового задоволення позову. 
Судом першої інстанції встановлено, що з даних відеозапису місця події неможливо дати їм оцінку, оскільки зазначеним відеозаписом не зафіксовано факту скоєння позивачем адміністративного правопорушення, зокрема не вбачається, який колір світлового сигналу регулював дорожній рух позивача на момент його переїзду через перехрестя.
Відеозапис відповідачем здійснювався з перехрестя перпендикулярно вулиці Набережній, по якій рухався позивач, а відтак доводи відповідача, що позивач рухався на заборонений сигнал світлофору, ґрунтуються на аналізі обставин з урахуванням синхронного режиму роботи світлофорів на перехрестях та фактичних дій інших учасників дорожнього руху, тобто непрямих доказах, які дозволяють зробити лише припущення про наявність зазначених відповідачем обставин.
Місцевий суд критично поставився до копії циклограми роботи світлофорного об`єкту по вул. Набережній в районі зупинки міського транспорту «Завод Маркохім» в місті Маріуполі, вказаної у листі Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» від 12.12.2019 № 60-77832-60.2.1, в якому міститься схема пофазного роз`їзду по вулиці Набережній в районі зупинки міського транспорту «завод Маркохим» в місті Маріуполі станом на 17 жовтня 2019 року, яка надана відповідачем при розгляді справи судом, оскільки на момент розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності вона була відсутня, на неї відсутнє посилання у Спірній постанові серії та вказаний доказ не надавався позивачу для ознайомлення.
Між тим, судом першої інстанції встановлено, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення поліцейський ОСОБА_2 посилався, як на доказ, на іншу циклограму, яка не містить ані дати, ані джерела її походження, що підтверджуються відтвореним у судовому засіданні відеозаписом. Суд позбавлений можливості перевірити тотожність вказаної циклограми та циклограми від 12 грудня 2019 року, оскільки в матеріалах справи вона відсутня.
Також у постанові відсутня інформація щодо свідків, про допит яких заявляв клопотання позивач. Як пояснив відповідач у судовому засіданні, він не вбачав необхідності в їх допиті.
Так, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суду пояснили, що 17 жовтня 2019 року вони знаходилися на зупинці громадського транспорту «Маркохім», побачили автомобіль AUDI А6 з державним номером НОМЕР_1 , який проїхав на зелений сигнал світлофору. Після цього за вказаним автомобілем послідкував патрульний автомобіль, який виїхав із заїзду, що веде до будівлі «Маркохім». Автомобіль AUDI був зупинений патрульними. Потім вони зустрілися із водієм вказаного автомобіля на мийці, та між ними сталася розмова з приводу причини зупинки автомобіля AUDI патрульними, після чого вони повідомили, що бачили, як вказаний автомобіль проїхав на зелений сигнал світлофору, з приводу чого вони можуть надати пояснення як свідки.
Свідок ОСОБА_5 , яка є дружиною позивача, у судовому засіданні пояснила, що під час зупинки їх патрульними 17 жовтня 2019 року, вона знаходилася в автомобілі разом з чоловіком та з дитиною. Оскільки вона сама є водієм, вона слідкувала за дорогою і точно бачила, що вони проїхали на зелений сигнал світлофору, після чого за ними виїхав із заїзду патрульний автомобіль та згодом їх зупинили та повідомили, що її чоловік проїхав на жовтий сигнал світлофору. Чоловік одразу же подзвонив на «102» та повідомив про некоректну роботу світлофору.
Як зазначає позивач, він одразу же після його зупинки працівниками поліції та з`ясування причини його зупинки, повідомив на лінію «102» про некоректну роботу світлофору, розташованого у місті Маріуполі на вулиці Набережній в районі зупинки громадського транспорту «Стан 3600». 
Місцевий суд критично поставився до пояснень свідка ОСОБА_6 , який є патрульним та який пояснив, що він чітко бачив, як позивач проїхав на жовтий сигнал світлофору, оскільки вони спростовуються оглянутим відеозаписом, яким підтверджується відсутність фізичної можливості бачити колір світлофору по вулиці Набережній з того місця, де знаходився патрульний автомобіль. Крім того, вказані обставини підтверджуються показаннями самого відповідача ОСОБА_2 .
Відтак, з наданих доказів, неможливо встановити фактичного проїзду позивачем на жовтий сигнал світлофору.
Відповідно до статті 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Крім того, водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху (пункт 8.11 ПДР України).
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і будь-які сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Матеріалами справи доводи позивача в тій частині, що він не здійснював проїзд регульованого перехрестя на заборонний сигнал світлофора, є неспростованими. При тому, із наданого відеозапису вбачається, що позивач не перешкоджав у русі іншим учасникам.
Відповідно до ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення п. 8.7.3 «Ґ» ПДР України, у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в Спірній постанові, яка підлягає скасуванню.
Крім того, місцевим судом встановлено, що в Спірній постанові невірно зазначена адреса, за якою начебто вчинено правопорушення ОСОБА_1 , а саме: замість АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями ПРАТ «МК «Азовсталь», наданими на запит адвоката Звонарьова В.В. (т.1 а.с.58).
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного правопорушення серії НК № 506877 від 21 жовтня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 гривень.

Проте, з такими висновками місцевого суду не може погодитись судова колегія апеляційного суду.
По-перше, посилання на те, що в Спірній постанові невірно зазначена адреса, за якою начебто вчинено правопорушення ОСОБА_1 , а саме: замість АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями ПРАТ «МК «Азовсталь», наданими на запит адвоката Звонарьова В.В. (т.1 а.с.58), вказано вулиця Набережна 1 (т.1 а.с.13), не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
На переконання колегії суддів, це не може бути грубим порушенням прав позивача, яке б обумовлювало необхідність скасування оскаржуваної постанови.
При цьому апеляційний суд враховує практику Верховного Суду, який, зокрема, в постанові від 28.11.2018 в справі № 537/1214/17 дійшов висновку, що зазначення інспектором в оскаржуваній постанові неправильного номера будинку… не спростовує порушення позивачем вимог… Правил дорожнього руху, та є опискою, оскільки як встановлено судами попередніх інстанцій, вищевказане порушення вчинено... Отже в даному випадку основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони є протиправне діяння, відсутність якого б виключала склад наведеного адміністративного правопорушення (номер в Єдиному реєстрі судових рішень - 78192067).
По-друге, відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України № 580 «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580) поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону № 580, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Частиною 1 статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Отже, наданий відповідачем відеозапис може слугувати доказом в справі про адміністративне правопорушення в розумінні норм КУпАП.
Щодо змісту відеозапису.
Судом першої інстанції встановлено, що з даних відеозапису місця події неможливо дати їм оцінку, оскільки зазначеним відеозаписом не зафіксовано факту скоєння позивачем адміністративного правопорушення, зокрема не вбачається, який колір світлового сигналу регулював дорожній рух позивача на момент його переїзду через перехрестя.
Відеозапис відповідачем здійснювався з перехрестя перпендикулярно вулиці Набережній, по якій рухався позивач, а відтак доводи відповідача, що позивач рухався на заборонений сигнал світлофору, ґрунтуються на аналізі обставин з урахуванням синхронного режиму роботи світлофорів на перехрестях та фактичних дій інших учасників дорожнього руху, тобто непрямих доказах, які дозволяють зробити лише припущення про наявність зазначених відповідачем обставин.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого суду, зазначаючи наступне.
На відеозапису чітко видно, що навіть світлофор на пішохідному переході в момент його перетину автомобілем позивача горить зеленим світлом. З урахуванням синхронного режиму роботи світлофорів абсолютно логічним та таким, що виключає будь-які припущення, виглядає висновок про те, що позивач перетинав перехрестя на заборонений сигнал світлофору.
Зазначений відеозапис є цілком достатнім та об`єктивним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Суд першої інстанції при оцінці доказів помилково віддав перевагу суб`єктивним доказам: поясненням позивача і його дружини, які є зацікавленими особами в результатах розгляду справи, та свідків, пояснення яких суперечать об`єктивним даним відеозапису.
Той факт, що як зазначає позивач, він одразу же після його зупинки працівниками поліції та з`ясування причини його зупинки, повідомив на лінію «102» про некоректну роботу світлофору, розташованого у місті Маріуполі на вулиці Набережній в районі зупинки громадського транспорту «Стан 3600», не свідчить про некоректну роботу світлофора, докази цьому в матеріалах справи відсутні.
Зазначена обставина підтверджується додатково поданими суб`єктом владних повноважень копії циклограми роботи світлофорного об`єкту по вул. Набережній в районі зупинки міського транспорту «Завод Маркохім» в місті Маріуполі, вказаної у листі Комунального комерційного підприємства «Маріупольавтодор» від 12.12.2019 № 60-77832-60.2.1, в якому міститься схема пофазного роз`їзду по вулиці Набережній в районі зупинки міського транспорту «завод Маркохим» в місті Маріуполі станом на 17 жовтня 2019 року.
З вказаної циклограми вбачається, що позивач рухався напрямком №2, а працівники поліції – напрямком №3, та як зображено на циклограмі світлофорного об`єкту, якщо у напрямку №3 горить червоний в поєднанні з жовтим сигналом, то за напрямком №2 горить на протязі 3 секунд жовтий сигнал світлофора, що підтверджує факт проїзду позивачем на заборонений жовтий сигнал світлофора.
При цьому перед увімкненням за напрямком №2 жовтого сигналу світлофора, на протязі 4 секунд горить зелений миготливий сигнал світлофора.
Ця обставина не дає можливості застосувати до спірної ситуації приписи пункту 8.11 ПДР України, за якими водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Водій повинен слідкувати за дорожньою обстановкою, обирати швидкість руху, слідкувати за миготливим зеленим світлом світлофору, тобто, мав можливість не вдаватись до екстреного гальмування, не порушувати ПДР України.
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 в справі № 752/21849/14 (номер в Єдиному реєстрі судових рішень – 79410521).
По-третє, доводи про те, що у постанові відсутня інформація щодо свідків, про допит яких заявляв клопотання позивач, також не заслуговують на увагу. Як пояснив відповідач, він не вбачав необхідності в їх допиті.
Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Колегія суддів не вбачає порушень прав позивача, оскільки питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, орган (посадова особа) вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Пояснення свідка за своєю природою є суб`єктивними доказами, в той час як в справі наявні докази, що дозволяють встановити обставин, що мають значення для справи.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
В зв`язку з відмовою в позові, відсутні підстави для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, а також витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Суб`єкт владних повноважень за діючим процесуальним законодавством не має права на відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст. 283, 310, 315, 317, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                                ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції – задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 червня 2020 року у справі № 265/7540/19 – скасувати.
Прийняти нову постанову.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Поліцейського взводу 1 роти 4 батальйону УПП в Донецькій області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Кулеби Владислава Володимировича, третя особа - Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, про визнання постанови про накладення адміністративного стягнення протиправною та її скасування, стягнення моральної шкоди, – відмовити повністю.
Повне судове рішення – 06 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін
                                                                                                                                  
                                                                                                    Т. Г. Гаврищук