Дата документу 23.09.2020 Справа № 332/364/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 332/364/20                          Головуючий у 1-й інстанції: Яцун О.С.
Провадження №22-ц/807/2147/20                          Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
23 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря 	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В. 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 06 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. за №3162 ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 . Наведене також підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів.

З 01 грудня 2009 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі. З 10 грудня 2009 року з дозволу ОСОБА_1 в квартирі було зареєстровано її доньку ОСОБА_2 , онука ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 .

Після реєстрації місця проживання в квартиру вселилися та стали фактично проживати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак свої зобов`язання по своєчасній та повній оплаті комунальних послуг не виконують.

З огляду на те, що особовий рахунок на сплату комунальних послуг відкрито на ім`я ОСОБА_1 , її, як власника квартири, такий порядок речей не влаштовує, відповідачі добровільно знятися з реєстрації та виселитися з квартири відмовляються, тому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивачки. 
Із урахуванням зазначеного, позивач просила суд:

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2020 року в задоволенні позову  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – відмовлено. 

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням судом норм матеріального права, просила заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, на які посилався суд першої інстанції, оскільки з 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 разом не проживають та спільним побутом не пов`язані, тобто є близькими родичами, але не членами однієї сім`ї в розумінні чинного законодавства. Крім того, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову не взяв до уваги той факт, що саме неможливість ралізації в повній мірі свого права власності на квартиру, зокрема права користування і розпорядження нею і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленням про отримання судової повістки, до апеляційного суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином провідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_2 , належним чином повідомленої про дату, час і місце озгляду справи, що неперешкоджає розгляду справи відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, які зареєстровані у спірній квартирі ,є членами сім`ї власника житлла, а саме донькою та онукою ОСОБА_1 , їх право користування саірною квартирою є таким, що виникло в силу закону ( ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР). При цьому, сама позивачка не зазначає інших підстав для позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, крім несплати комунальних послуг та захист права власності, що не дають підстав для позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням.

З висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону і фактичним обставиним справи.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчаснимй рзгляд і вирішення цивільних прав з метою ефективного захисту порушеих, невизнаних або спорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушеих, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Судом установлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 06 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотарільного округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого в реєстрі за №3162, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.9).
Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів від 06 листопада 2009 року №7921955, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотарільного округу Гармашовим Г.М. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 листопада 2009 року №24477228, виданого Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації, підтверджується факт набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 10-11).
Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та довідки, виданої начальником ЖЕД-21, вбачається, що з 01 грудня 2009 року зареєстрованим місцем її проживання є: АДРЕСА_2 . (а.с. 8-зворот, а.с. 12).

Відповідно до відповідей, наданих Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/1986 та № 01-71/1987 від 24 лютого 2020 року, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 з 10 грудня 2009 року по теперішній час (а.с.23, 24).
Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі, вселилися у спірну квартиру, як члени сім`ї власника квартири ОСОБА_1 , відповідачі є донькою та онуком позивачки,  вони були зареєстровані у спірній квртирі за її згодою, що позивачкою зазначається в позовній заяві, іншої угоди про порядок користування даним приміщення у сторін не було, отже, їх право користування спірною квартирою є таким, що виникло в силу закону ( стаття 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР).
За змістом частини 4 статті 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.
          Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21 серпня 2019 року в справі №167/407/17-ц. 
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`є власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встанрвлено домовленістю між ним і власнком житла або законом.
При цьому, позивачка не зазначає інших підстав для позбавлення відповідачів права користування жилим приміщенням, крім несплати ними комунальних послуг та захист прав власності. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Встановивши на підставі повно та всебічно досліджених обставин, які перевірені доказами за вимогами процесуального закону, те, що  відповідачі   ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  вселилися до квартири у 2009 році як члени сім`ї власника   ОСОБА_1 ,  вони були належним чином зареєстровані у спірному житлі за згодою власника, тобто проживають у спірній квартирі на законних підставах. Останні від права користування спірною квартирою не відмовлялися, проживають у ній протягом тривалого часу та  добросовісно користуються нею, іншого житла не мають, що позивачекою не спростовано, єдиною підставою для позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, крім несплати ними комунальних послуг та захист права власності, позивачка інших підстав не зазначає, доказів того, що відповідачі чинять позивачці будь-які перешкоди у користування спірною квартирою, суду надано не було, тому  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги, а викладені у позовній заяві доводи спростовані матеріалами справи та вищевказаними нормами права.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на теперішній час не є членами сім`ї позивачки в розумінні ст. 3 СК України, окільки вона тривалий час проживає окремо від них, отже, останні користуються спірною квартирою на правах сервітуту і саме правові норми, які регулюють право сервітуту повині застосовуватися при вирішенні цього спору не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки вимог про припинення права на користування чужим майном відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України та у зв`язку з цим виселення відповідачів з квартири, яка належить ОСОБА_1 на праві власності, позивачкою не заявлялись, й такі вимоги не були предметом судового розгляду.
Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявленого позову та обґрунтовано відмовив в його задоволенні.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процессуального права, та не містять посилань на докази, які б спростували установлені судом обставини, що мають значення для вирішення спору. 

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Європейськийсуд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається судом апеляційної інстанції без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочнерішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2020 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 28 вересня 2020 року.
Головуючий, суддя   	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Гончар М.С.	Маловічко С.В.