КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №759/14745/18                                                                головуючий у суді І інстанції: Журибеда О.М.
провадження №22-ц/824/7761/2020                                          головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П. 
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 вересня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                                  Сушко Л.П.,
суддів:                                                           Іванової І.В., Мельника Я.С., 
секретар судового засідання:                                         Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2018 року   ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, яким просить розірвати шлюб зареєстрований 22.10.1983 року між нею та ОСОБА_2 , Арцизьким відділом реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис 143 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;  право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.10.1983 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб який зареєстровано у Арцизькому відділі реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис № 143. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння та різних поглядів на шлюб та сім`ю. Фактично шлюбні відносини припинились, спільне господарство не ведеться. Вважає, що подальше збереження їх шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їх інтересам. Крім того , зазначила, що в період шлюбу сторонами за спільні кошти було набуто у спільну сумісну власність нерухоме майно а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 04.03.1999 року; земельну ділянку площею 0,0854 га, яка розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради, Броварського району Київської області, що належить відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення ХХ сесії IV скликання Заворицької сільської ради від 30.11.2005 року та двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку не зареєстровано.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року задоволено частково позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. 
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано.
 Визнано у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 17,0 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м. Визнано у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 17,0 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Стосовно визнання права власності на незавершене будівництво 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , вказує на висновки викладені у постановах ВСУ від 07.09.2016 року у справі №6-47цс16 та від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, відповідно до яких об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Стосовно поділу земельної ділянки зазначає, що вказана земельна ділянка придбана за кошти, отримані від реалізації спільного майна, а саме квартири в місті Баку, згідно договору купівлі-продажу, що була спільно нажитим майном, а тому так само є і її власністю, як і відповідача і підлягає поділу. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив, відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Вирішуючи даний спір і задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, визнання у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 17,0 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м та визнання у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 17,0 кв.м., загальною площею 34,3 кв.м., суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що сім`я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, тому укладений шлюб підлягає розірванню. А також, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
В цій частині судове рішення сторонами не оскаржується.
Вирішуючи даний спір і відмовляючи в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірну земельну ділянку відповідачем отримано у власність шляхом реалізації права передбаченого ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України, а тому вона є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу. А також, що станом на момент винесення рішення не надано доказів, що будинок АДРЕСА_3 введений в експлуатацію, то у відповідності до ст. 331 ЦК України необідно відмовити в задоволенні позову в частині поділу спірної квартири  АДРЕСА_2 .
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України  об`єктом  права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду України у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ;частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" 7; від 16.04.2004 року № 7, згідно положень статей 81, 116 Земельного кодексу України ) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнанняйого недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СКта ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Пункт 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11від 21 грудня 2007 р., передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.
Встановлено, що що 22.10.1983 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано у Арцизькому відділі реєстрації актів цивільного стану Одеської області, актовий запис № 143.
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №176912 виданого Заворицькою сільською радою, ОСОБА_2 було надано на підставі рішення Заворицької сільської ради від 30.11.2005 року у власність земельну ділянку площею 0,0854 га, що розташована в Київській області, Броварський район, СТ «Ватутінець», кадастровий номер № 3221282401:03:001:0031, з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с. 13).
Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2014 року укладеного між ТОВ «Сосновий квартал» та ОСОБА_2 , сторони домовились про те, що ТОВ «Сосновий квартал» зобов`язується передати у власність ОСОБА_2 квартиру в будинку АДРЕСА_3 (характеристики об`єкту: секція- 5, поверх- 2, номер квартири - 145а, загальна площа 44,99 кв.м.) а покупцем сплачується грошові кошти в сумі 390765,60 грн..
26.06.2015 року між ТОВ «Компанія «Трейдгруп Скорта» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін до попереднього договору, відповідно до якого було внесено зміни до попереднього договору в розділ 1.4 характеристика об`єкта.
Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно поділу земельної ділянки, оскільки відповідач отримав земельну ділянку у приватну власність, шляхом реалізації права передбаченого статтями 116, 118 Земельного Кодексу України, а тому спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає.
Суд апеляційної інстанції, погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно поділу квартири АДРЕСА_2 , оскільки будівництво вказаної квартини на даний час незавершене і  вказаний будинок не прийнятий в експлуатацію, а тому для поділу або визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, квартира має фізично існувати. Крім того, позивачем не надано доказів щодо фактичного стану будівництва та ступеню готовності об`єкту незавершеного будівництва. Також, відповідач не є співвласником  вказаного майна, оскільки на підставі попереднього договору не набув таке майно у власність. 
Доводи апеляційної скарги стосовно визнання права власності на незавершенебудівництво 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , про те, що відповідно до висновків, які викладені у постановах ВСУ від 07.09.2016 року у справі №6-47цс16 та від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, відповідно до яких об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо фактичного стану будівництва та ступеню готовності об`єкту незавершеного будівництва.
Доводи апеляційної скарги стосовно поділу земельної ділянки, а саме, що вказана земельна ділянка придбана за кошти, отримані від реалізації спільного майна - квартири в місті Баку, згідно договору купівлі-продажу, що була спільно нажитим майном, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки з держаного акту на право власності на землю вбачається, що підставою виникнення права власності є рушення Заворицької сільської ради від 30.11.2005 року, а не договір купівлі продажу.           
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0854 га, що розташована в Садовому товаристві «Ватутінець» на території Заворицької сільської ради Броварського району Київської області; право власності на незавершену будівництвом 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 116, 118 ЗК України, ст. 69, 70 СК України, ст. 328, 331 ЦК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «16» вересня 2020 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	І.В. Іванова       Я.С. Мельник