Постанова                                           
Іменем України                           
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 1309/3511/12
провадження № 61-40017св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду 
м. Львова від 03 липня 2017 року, ухвалене у складі судді 
Бориславського Ю. Л., та постанову Апеляційного суду Львівської області 
від 29 травня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Шандри М. М., Ванівського О. М., Струс Л. Б., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги
У квітні 2012 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Львівська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про демонтаж самочинно встановленого гаража.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач самовільно, без отримання дозвільних документів Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, побудував цегляний гараж на землях комунальної власності міста Львова в дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 січня 2012 року № 68 «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_1 » відповідача зобов`язано демонтувати самочинно встановлений цегляний гараж розміром 5,70х13,25м.
На виконання вказаного розпорядження Львівське комунальне підприємство (далі - ЛКП) «Сигнівка» неодноразово попереджало відповідача про демонтаж самочинного будівництва в дворі вказаних будинків, проте відповідач самочинно здійсненого будівництва не демонтував.
За таких обставин позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати за власні кошти самочинно побудований цегляний гараж в дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Справа розглядалась судами неодноразово.
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 
2017 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати за власні кошти самочинно побудований цегляний гараж на землях комунальної власності міста в дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 листопада 2017 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Новінського О. О. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності належними і допустимими доказами того, що ОСОБА_1 самовільно встановив цегляний гараж на землях комунальної власності, без дозвільних документів, чим порушує права інших осіб, зокрема третіх осіб у справі.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Новінського О. О. залишено без задоволення, а заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року - без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що факт самовільного будівництва цегляного гаража 
ОСОБА_1 на землях комунальної власності міста Львова, підтверджується постановою № 556-3 від 10 серпня 2007 року у справі про адміністративне правопорушення, а тому висновок місцевого суду про зобов`язання відповідача демонтувати за власні кошти самочинно встановлений гараж відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Крім того, апеляційний суд вважав такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Новінський О. О., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Залізничного районного суду м. Львова.
У січні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
16 квітня 2020 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу 
№ 1309/3511/12 передано судді-доповідачу.
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, а саме, що спірний гараж побудований не позивачем, а ОСОБА_5 на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації м. Львова № 178 від 09 березня 1998 року.
01 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради було укладено угоду про погодження самочинного будівництва, на підставі якої позивач перерахував до бюджету кошти у розмірі 8 894,50 грн, проте вказані обставини залишились поза увагою судів попередніх інстанцій.
Просив врахувати, що житловий будинок АДРЕСА_2 переданий з балансу Львівського комунального підприємства «Сріблястий» на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Галицька господа», яке не заперечує проти експлуатації збудованого гаража. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради «Про затвердження висновків міжвідомчої комісії» № 178 від 09 березня 1998 року 
у тому числі ОСОБА_5 погоджено будівництво цегляної споруди під господарські потреби.
Із довідки управління Держкомзему у м. Львові від 21 липня 2011 року суди встановили, що згідно земельно-кадастрових книг земельна ділянка на вулиці Городоцькій у місті Львові, на якій побудований спірний гараж, відноситься до земель міста Львова.
Суди встановили, що протоколом № 1 засідання міжвідомчої комісії 
від 03 січня 2012 року вирішено зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати цегляний гараж розміром 5,7х13,25 м, самочинно побудований на землях комунальної власності міста Львова в дворі будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_1.
Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 68 від 18 січня 2012 року «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_1 » відповідача зобов`язано демонтувати самочинно встановлений цегляний гараж розміром 5,70х13,25 м, побудований на землях комунальної власності міста в дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .
Судами встановлено, що 25 січня 2012 року ЛКП «Сигнівка» направляло ОСОБА_1 лист-попередження про необхідність демонтажу спірного гаражу відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 січня 2012 року № 68.
З акту комісії ЛКП «Сріблястий» суди встановили, що відповідач не виконав вимоги розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 68 від 18 січня 2012 року «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_1 », зокрема, не демонтував самочинно збудований гараж в дворі будинків АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 
2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе у тому числі таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, що покликаний розмежувати як компетенцію різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. 
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
За змістом статті 15 ЦПК України 2004 року, як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.
За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. 
Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час апеляційного перегляду справи.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, і це правило є загальним.
Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі - КАС України; у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та розгляду справи у суді першої інстанцій) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
У пункті 1 частини першої статті 3 КАС України вказано, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах (пункт 6 частини першої зазначеної статті).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої вказаної статті).
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина третя статті 6 КАС України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Стаття 50 цього Кодексу визначає сторони в адміністративному процесі, якими є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду надано такому суб`єкту законом (аналогічні положення закріплені у статті 46 КАС України у редакції Кодексу, чинній на час перегляду справи апеляційним судом).
Із позовної заяви Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради вбачається, що підставою вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати самочинно збудований цегляний гараж у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 стала відсутність погодження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на будівництво спірного гаража на земельній ділянці територіальної громади міста Львова. 
За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 6 частини першої статті 7 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - 
Закон № 3038-VI) закріплено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється, зокрема, шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування, проектної документації.
Згідно з абзацом 14 статті 2 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» (далі - Закон № 2780-XII) контроль за дотриманням містобудівного законодавства є одним з головних напрямів містобудівної діяльності Отже, здійснення вказаного контролю у сфері містобудівної діяльності повноважними органами є управлінською діяльністю.
Державний контроль у сфері містобудування здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, органами місцевого самоврядування та іншими уповноваженими на це державними органами (стаття 24 Закону № 2780-XII).
За змістом статті 1  Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 280/97-ВР) виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до уповноважених органів містобудування та архітектури належать, в тому числі й виконавчі органи міських рад.
Органи місцевого самоврядування здійснюють свою діяльність у сфері містобудування та архітектури відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (частина третя статті 13 зазначеного Закону).
До відання виконавчих органів міських рад, зокрема, належать делеговані повноваження зі здійснення контролю за технічним станом, використанням та утриманням об`єктів нерухомого майна усіх форм власності, а також здійснення контролю за використанням житлового фонду (підпункти 2, 5 пункту «б» статті 30 Закону № 280/97-ВР).
Відповідно до пункту 27 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), замовник зобов`язаний протягом семи календарних днів з дня отримання дозволу на виконання будівельних робіт або з дня набуття права на виконання таких робіт відповідно до пункту 22 цього Порядку письмово поінформувати виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, місцеву держадміністрацію за місцезнаходженням об`єкта будівництва, а також державні органи у сфері пожежної та техногенної безпеки про початок виконання будівельних робіт.
На час подання позову позивач діяв на підставі Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженої ухвалою Львівської міської ради № 219 від 19 жовтня 2006 року (далі - Положення).
Згідно з пункту 3.5 розділу V Положення до повноважень Залізничної районної адміністрації в галузі будівництва належить розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.
З огляду на наведені норми Залізнична районна адміністрація, як виконавчий орган Львівської міської ради, у сферах містобудування та житлово-комунального господарства має владні повноваження зі здійснення контролю за додержанням правил благоустрою та містобудівництва і для виконання цих повноважень наділена правом звернення до суду з відповідними позовами.
Суди установили, що відповідач не виконує вимоги розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 68 від 18 січня 2012 року про зобов`язання демонтувати самочинно встановлений гараж.
Оскільки ОСОБА_1 добровільно не виконав вимоги позивача, позивач як суб`єкт владних повноважень на виконання управлінських функцій зі здійснення контролю у сфері містобудування звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача вчинити дії з демонтування самочинно встановленого гаража.
З огляду на це відносини між сторонами є публічно-правовими, а тому спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах неодноразово викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11 
(провадження № 14-48цс18), від 15 травня 2018 року у справі № 520/10754/14-ц (провадження № 14-108цс18), від 24 квітня 2019 року у справі № 461/889/13-ц (провадження № 14-11цс19), від 18 березня 
2020 року у справі № 464/104/16-ц (провадження № 14-441цс19).
Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на зміст позовних вимог, не врахували зазначені норми права, і не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу по суті в порядку цивільного судочинства.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до змісту частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права по суті вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України (в чинній редакції Кодексу) необхідно роз`яснити позивачу, що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови він може звернутись до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись статтями 19, 255, 256, 400, 402, 409, 414 - 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2018 року скасувати.
 
Провадження у цивільній справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про демонтаж самочинно встановленого гаража - закрити.
 
Повідомити Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, що розгляд справи за її позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
 
Роз`яснити Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради право протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников

Судді:                                                                                                      О. В. Білоконь

                                                                                                                   Н. Ю. Сакара

                                                                                                                   С. Ф. Хопта

                                                                                                                   В. В. Шипович