ОКРЕМА ДУМКА

08 липня 2020 року
м. Київ

Справа №  910/12608/18 

судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Ткача І.В.   
у справі за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 
(головуючий суддя Кропивна Л.В., судді Дідиченко М.А., Руденко М.А.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2019
(суддя Щербаков С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс", 2. Компанії Мелчет Інвест Лімітед
про визнання договору факторингу недійсним,

Постановою Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №910/12608/18 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" залишено без задоволення, а постанову та рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 

З висновком суду касаційної інстанції не погоджуюся та відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) викладаю окрему думку, суть якої полягає у такому.

1. Стислий виклад позовних вимог та змісту судових рішень, ухвалених у справі

1.1. У вересні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", найменування якого під час розгляду справи у судах змінено на Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - АТ "ПГЗК", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (далі - ТОВ "Спіріт Фінанс", відповідач-1) та  Компанії Мелчет Інвест Лімітед (Melchet Invest Limited) (далі - Компанії  Мелчет Інвест Лімітед, відповідач-2) про визнання недійсним договору факторингу №4Ф від 30.05.2018.

В обґрунтування позовних вимог АТ "ПГЗК" вказувало на те, що спірний договір не відповідає приписам ст.515 ЦК України, оскільки обов`язок позивача (як дебітора при виплаті дивідендів) нерозривно пов`язаний з особою кредитора (акціонера - Компанії Мелчет Інвест Лімітед). 

На думку позивача, спірний договір факторингу містить ознаки такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а отже може бути визнаний недійсним на підставі ч.3 ст.228 ЦК України. 

Крім того, позивач стверджував, що договір факторингу є фіктивним, оскільки не спрямований на настання реальних правових наслідків. 

1.2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25 липня 2019 року відмовлено АТ "ПГЗК"  у задоволенні позову. 

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 

За висновком судів, виплата дивідендів є грошовим зобов`язанням, на яке не поширюється заборона, встановлена у ст.515 ЦК України. Аргументи позивача щодо фіктивності спірного договору факторингу суди  відхилили. 

Вимоги позивача щодо визнання спірного договору факторингу недійсним на підставі ч.3 ст.228 ЦК України суди по суті взагалі не досліджували, оскільки позивач не є особою, яка в силу закону наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави. 

1.3. Постановою Верховного Суду від 08.07.2020 зазначені судові рішення залишено без змін. Суд у повному обсязі підтримав висновки судів попередніх інстанцій. 

Суд погодився з висновками судів про необґрунтованість тверджень позивача щодо фіктивності спірного договору факторингу, а також зазначив про можливість заміни кредитора у зобов`язанні з виплати дивідендів. 

Правильним, на думку Суду, є і висновок апеляційного господарського суду щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору факторингу на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, оскільки позивач не є особою, яка в силу закону наділена повноваженнями на звернення з позовом в інтересах держави. Згідно з ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 

Суд не надав оцінку доводам касаційної скарги щодо укладення відповідачами договору факторингу з метою ухилення від сплати податків, оскільки позивач не наділений правом представляти інтереси держави. За висновком Суду, наведені обставини взагалі не мають значення для розгляду цієї справи і не підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення про визнання недійсним договору за позовом АТ "ПГЗК".

Не погоджуюся з висновками, здійсненими у постанові суду касаційної інстанції. Обґрунтування наявності правових підстав для часткового задоволення вимог касаційної скарги АТ "ПГЗК" наведено нижче. 

2. Щодо правових підстав звернення АТ "ПГЗК" до суду з позовом про визнання недійсним договору факторингу 

2.1. Передумови виникнення спору у справі

Передумовою виникнення спору у цій справі стало прийняття 05.09.2017 позачерговими загальними зборами акціонерів АТ "ПГЗК" рішення про виплату дивідендів акціонерам Товариства. 

Відповідно до ч. 4 ст.30 Закону України "Про акціонерні товариства" (у редакції, чинній на дату прийняття рішення про виплату дивідендів акціонерам АТ "ПГЗК") для кожної виплати дивідендів наглядова рада акціонерного товариства встановлює дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строк їх виплати. 

Протоколом №128/2017-1 засідання Наглядової ради АТ "ПГЗК" від 05.09.2017 встановлено дату складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, порядок та строки їх виплати. 

Так, датою складення переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів було визначено 20.09.2017. Датою початку строку виплати дивідендів визначено 25.09.2017, а строк для виплати дивідендів - не більше шести місяців з дня прийняття загальними зборами акціонерів Товариства рішення про виплату дивідендів (тобто не пізніше 05.03.2018). 

Щодо порядку виплати дивідендів акціонерам АТ "ПГЗК" встановлено, що дивіденди виплачуються у грошовій формі шляхом направлення дивідендів у повному обсязі безпосередньо акціонерам згідно з переліком осіб, які мають право на отримання дивідендів, складеним станом на 20.09.2017, відповідно до кількості належних їм акцій на дату складення переліку. 

Компанія Мелчет Інвест Лімітед (країна реєстрації - Багамські Острови) є депонентом акцій по емітенту ПАТ "ПГЗК" у кількості 40   250   000 штук, загальною номінальною вартістю 10   062   500,00 грн, яка станом на 20.09.2017 була включена до переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів, що виплачуються позивачем. Розмір дивідендів, які підлягають виплаті Компанії Мелчет Інвест Лімітед за рішення загальних зборів позивача від 05.09.2017 складає 557   297   438,74 грн.

Згідно з Протоколом №128/2017-1 засідання Наглядової ради АТ "ПГЗК" від 05.09.2017 акціонерам - юридичним та фізичним особам, що є нерезидентами України, дивіденди виплачуються в іноземній валюті - доларах США, на підставі письмового звернення акціонера на їх грошові рахунки, банківські реквізити яких зазначені в письмовій заяві акціонера, за офіційним курсом Національного банку України долара США до гривні на 00-00 годин дати здійснення виплати дивідендів та/або в національній валюті, на підставі письмового звернення акціонера, на інвестиційний рахунок, банківські реквізити якого зазначені в письмовій заяві акціонера. Виплата дивідендів акціонерам - юридичним та фізичним особам, що є нерезидентами України, в іноземній валюті буде здійснюватися з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством.

Компанія Мелчет Інвест Лімітед не зверталася до позивача із заявою про виплату їй дивідендів згідно з порядком, визначеним у протоколі №128/2017-1 засідання Наглядової ради АТ "ПГЗК" від 05.09.2017, про який йшлося вище. 

Натомість, 07.06.2018 звернулася до АТ "ПГЗК" з повідомленням про відступлення на користь ТОВ "Спіріт Фінанс" на підставі Договору факторингу №4Ф від 30.05.2018 права вимоги до позивача щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів), що мали бути виплачені згідно з рішенням загальних зборів акціонерів АТ "ПГЗК" від 05.09.2017 у розмірі 557   297   438,74 грн, а також всіх інших прав, пов`язаних з таким правом грошової вимоги, що існували на момент його відступлення. 

Аналогічне за змістом повідомлення про відступлення права вимоги (ВИМОГА) 12.06.2018 було направлено на адресу позивача відповідачем-1 - ТОВ "Спіріт Фінанс". У цій вимозі йшлося про 6 (шість) тотожних за змістом та ідентичних за формою договорів факторингу (зокрема й договір №4Ф), укладених 30.05.2018 акціонерами - нерезидентами АТ "ПГЗК" з ТОВ "Спіріт Фінанс", предметом яких є уступка права вимоги щодо виплати дивідендів акціонерам позивача згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 05.09.2017. Загальна сума грошових вимог, яку ТОВ "Спіріт Фінанс" просило перерахувати на свій банківський рахунок склала 1   170   471   249,31 грн.

Укладення акціонерами позивача з ТОВ "Спіріт Фінанс" договорів факторингу від 30.05.2018 (в тому числі і договору №4Ф) і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у цій справі, а також в 5 (п`яти) інших судових справах, предметом яких є визнання недійсними ідентичних за змістом договорів факторингу №№ 1Ф, 2Ф, 3Ф, 5Ф та 6Ф від 30.05.2018  (судові справи №№910/13263/18, 910/14113/18, 910/13891/18, 910/13266/18 та 910/19840/18 відповідно).
 
2.2. Стислий виклад доводів позивача

Звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору факторингу №4Ф, укладеного Компанією Мелчет Інвест Лімітед та ТОВ "Спіріт Фінанс", позивач у позові детально обґрунтував свою правову позицію щодо наявності правових підстав для визнання його недійсним на підставі ч.3 ст.228 ЦК України, оскільки він суперечить інтересам держави і суспільства. 

Узагальнено аргументи позивача у цій частині позовних вимог зведені до того, що метою укладення спірного договору (як і решти п`яти тотожних договорів) є ухилення від сплати податків та виведення операції з-під фінансового моніторингу. 

У зазначеному аспекті АТ "ПГЗК" покликається на те, що його зобов`язання з виплати дивідендів акціонеру, який є нерезидентом - Компанії Мелчет Інвест Лімітед (країна реєстрації - Багамські острови), підлягає обов`язковому фінансову моніторингу згідно з положеннями Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення". Натомість, при оплаті грошових коштів на користь ТОВ "Спіріт Фінанс" така операція не підпадає під дію зазначеного закону. 

При виплаті дивідендів акціонеру, який є нерезидентом, Товариство є податковим агентом, в обов`язки якого включено нарахування, утримання та сплату податку з такого доходу нерезидента за ставкою у розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, що сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності. Лише щодо виплати дивідендів на користь Компанії Мелчет Інвест Лімітед позивач повинен був би утримати 83   594   615,81 грн податків, перерахувавши їх до державного бюджету України. 

Сумнівність операції з відступлення Компанією Мелчет Інвест Лімітед права вимоги щодо отримання дивідендів, за твердженням позивача, полягає і в тому, що право вимоги було передано на користь ТОВ "Спіріт Фінанс", яке створене 22.01.2018  (за 4 місяці до укладення спірного договору) Товариством з обмеженою відповідальністю "Спіріт Солюшнс", яке в свою чергу було створено лише 16.01.2018  з статутним капіталом у розмірі 100,00 грн. Строк оплати за спірним договором факторингу (та іншими п`ятьма договорами), тобто фінансування фактором клієнта, що є основною умовою для договорів факторингу, відтерміновано відповідачами до 31.12.2019 без будь-якого пояснення причин такого відтермінування. 

Всі ці обставини, за твердженням позивача, очевидно вказують на фіктивність укладеного договору, який не переслідує мети його реального виконання, а спрямований на ухилення відповідачами від сплати податків або задля досягнення будь-якої іншої незаконної мети, що завдає шкоди державі і суспільству, та безпосередньо стосується законних інтересів позивача як учасника правовідносин з виплати дивідендів акціонеру. 

Проте всі ці доводи позивача залишені без оцінки судами попередніх інстанцій та власне Верховним Судом, оскільки основний висновок суду апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної інстанції, зведений до того, що позивач не є особою, яка в силу закону наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним на підставі ч.3 ст.228 ЦК України. Як наслідок, Верховний Суд погодився з висновком апеляційного господарського суду про те, що спірний договір не стосується прав та інтересів позивача, який не може представляти інтереси держави. 

2.3. Щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК України та помилковості позиції суду апеляційної інстанції

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, у тому числі цією нормою, є підставою для його недійсності (ч.1 ст.215 ЦК України). 

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто    вимога про визнання  правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і будь-якою іншою заінтересованою особою. 

За змістом ч.3 ст.228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. 

Цивільний кодекс України було доповнено цією нормою згідно з Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010 №2756-VI. 

Внесені зміни до ч.3 ст.228 ЦК України дають підстави розглядати правочини, які суперечать інтересам держави і суспільства, як самостійні підстави недійсності правочинів. 

Кваліфікуючою ознакою таких правочинів є усвідомлення його сторонами  вчинення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Тобто метою правочину є його кінцевий нелегітимний результат, якого бажають досягти сторони, уклавши його. 

Законодавець не обмежив коло осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору на підставі ч.3 ст.228 ЦК України. За загальним правилом, відображеним вище, правом на оскарження правочину з цієї підстави мають як сторони договору, так і інші заінтересовані особи. 

Ця позиція підтверджена Верховним Судом України у постанові від 18.11.2014 у справі №21-422а14, в якій Суд зазначив, що статтею 228 ЦК України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). 

Аналогічна позиція прослідковується і в практиці Верховного Суду, який розглядає спори про визнання недійсними договорів на підставі ч.3 ст.228 ЦК України як за позовами однієї із сторін договору (до прикладу постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/6271/17, від 22.01.2020 у справі №908/2394/16), так і за позовами осіб, які не є сторонами договору, але є заінтересованими особами (до прикладу постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №369/7542/16-ц, від 24.04.2019 у справі №359/3506/16-ц). 

Як вказано вище, позивач просив суд визнати недійсним спірний договір факторингу на підставі ч.3 ст.228 ЦК України, наполягаючи на тому, що договір не відповідає інтересам держави і суспільства, оскільки його дійсною метою є ухилення від сплати податків та уникнення фінансового моніторингу операції з виплати дивідендів на користь відповідача-2, який є нерезидентом. 

При цьому АТ "ПГЗК" звертало увагу судів на те, що договір безпосередньо стосується його інтересів, оскільки по суті породжує нові обов`язки щодо виплати дивідендів на користь відповідача-1, який не є акціонером АТ "ПГЗК", а також змінює порядок, умови та способи виплати дивідендів згідно з прийнятим рішенням загальних зборів акціонерів АТ "ПГЗК".

У контексті обставин цієї справи хибним є покликання суду апеляційної інстанції на приписи ст.131-1 Конституції України щодо констатації права прокуратури здійснювати представництво інтересів держави у суді, яке в результаті було підтримане і Верховним Судом. 

Позивач впродовж всього часу розгляду справи у судах жодним чином не стверджував, що є представником держави та не звертався до суду з позовом у цій справі від імені держави, позаяк захищав власні суб`єктивні інтереси. 

Те, що захищаючи свій інтерес, АТ "ПГЗК" просило суд визнати спірний договір недійсним на підставі ч.3 ст.228 ЦК України як такий, що не відповідає інтересам держави і суспільства, не свідчить про звернення позивача з позовом у цій справі в інтересах держави. 

2.4. Щодо права АТ "ПГЗК" на захист свого інтересу

Стаття 15 ЦК України гарантує кожній особі право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Конституційний Суд України у рішенні  №18-рп/2004 від 01.12.2004 "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)" вказав, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: 

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; 
б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; 
в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; 
г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; 
д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; 
є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. 

Так, встановлення факту існування законного права на отримання дивідендів згідно з рішенням загальних зборів акціонерів АТ "ПГЗК" від 05.09.2017 в особи, яка не є акціонером товариства,  очевидно передує обов`язку позивача виплатити цій особі дивіденди. 

Інтерес позивача виконати свій обов`язок з виплати дивідендів належним чином, на користь належної особи, відповідно до вимог актів законодавства переслідує легітимну мету. Адже виконання такого обов`язку на користь конкретної особи кореспондується із наявністю у такої особи, яка звернулася до позивача з вимогою про виплату їй дивідендів, права на їх отримання та правомірністю підстави набуття такого права, особливо коли йдеться про його відступлення. 

Внаслідок укладення відповідачами спірного договору змінено порядок та умови виконання обов`язків АТ "ПГЗК" з виплати дивідендів згідно з рішенням зборів акціонерів товариства від 05.09.2017. 

Вважаючи незаконним право ТОВ "Спіріт Фінанс" вимагати виплати йому дивідендів на підставі договору факторингу, який не відповідає інтересам держави і суспільства, позивач керувався законним інтересом на звернення до суду з позовом у цій справі та реалізував його, послідовно обґрунтовуючи свою позицію щодо наявності правових підстав для визнання такого договору недійсним згідно з приписами ч.3 ст.228 ЦК України .

3. Щодо наявності підстав для скасування судових рішень, ухвалених у цій справі

Завданням господарського судочинства згідно з приписами ст.2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У порушення вимог статей 2, 4, 11, 13, 236 ГПК України суди першої та апеляційної інстанції не надали належної правової оцінки доводам позивача і доказам, поданим ним у підтвердження його позиції щодо недійсності спірного договору на підставі ч.3 ст.228 ЦК України. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи. 

Усебічність та повнота розгляду справи передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. 

Розглядаючи цю справу, суди зазначеного не забезпечили, оскільки по суті не оцінювали аргументи позивача щодо мети укладення сторонами спірного договору та негативних наслідків для держави внаслідок його виконання. Зазначене призвело до передчасних висновків судів щодо відсутності правових підстав для визнання укладеного відповідачами договору факторингу недійсним. 

Рішення та постанова судів попередніх інстанцій не відповідають критеріям обґрунтованості та законності, про які йдеться у ст.236 ГПК України, та про що переконливо вказував позивач у своїй касаційній скарзі. 

Відтак вважаю, що наявні підстави для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції на підставі ч.3 ст.310 ГПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги). 

Суддя                                                                                                     І. Ткач