22.07.20
22-ц/812/1214/20
                                                      
МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Справа № 487/6924/19 
Провадження № 22-ц/812/1214/20 
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого – Темнікової В.І.,
суддів – Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В., 
із секретарем судового засідання – Гавор В.Б.,
за участю відповідачки – ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Притуляк І.О. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві власності, - 

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року позивачка ОСОБА_2 через свого представника- адвоката Разумовського О.А. звернулася до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди у праві власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідачки ОСОБА_1 не чинити перешкоди позивачці у доступі до належної їй квартири та вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є одноособовою власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 172837563 від 05.07.2019р.
Після отримання у спадок вказаної вище квартири, а саме 13.07.2019р. та 21.08.2019р. позивачка намагалась потрапити до своєї оселі, проте обидва рази ОСОБА_1 -відповідачка по справі, використовуючи різноманітні приводи для цього (в тому числі користуючись дружніми стосунками із більшістю сусідів в будинку АДРЕСА_2 ), як особисто, так і через третіх осіб, свідомо не допускала позивачку до належної останній на праві власності квартири, чим грубо порушила гарантовані права ОСОБА_2 , як власника зазначеного вище нерухомого майна.
Також зазначає, що позивачка своєї добровільної згоди на проживання відповідачки (будь-яких інших осіб) у належній їй квартирі не надавала, будь-яких цивільно-правових договорів із відповідачкою щодо користування спірною квартирою (в тому числі й договору оренди цього житла) - не укладала, саме тому жодних правових підстав для подальшого знаходження відповідачки у належній позивачці квартирі не має. Тому вважає, що вказані вище умисні дії відповідачки підлягають        усуненню.
Крім того, знаходження відповідача у квартирі позивачки, починаючи з липня 2019 року, створює останній додаткові перешкоди у реалізації відповідних житлових прав, зокрема тягне за собою безпідставне нарахування вартості комунальних послуг, та послуг, пов`язаних із обслуговуванням квартири, тобто по суті спричиняє позивачці додаткові матеріальні витрати.
У зв`язку з викладеним, позивачка змушена звернутись до суду з відповідним позовом.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без її присутності, хоча вона подавала клопотання про відкладення справи у зв`язку з карантином, чим порушив право на захист, оскільки у неї не було можливості надати докази до суду та спростувати акт, який доданий до матеріалів справи. Щодо акту, вказує, що такої ситуації не було, позивачку ніколи не бачила, а 20 серпня 2019 року відповідачки взагалі не було в м. Миколаєві, вона була на роботі в іншому місті – м. Очакові з 18 серпня 2019 року по 28 серпня 2019 року, що підтверджує копією переписки з директором.
Також вважає, що крім акту матеріали справи не містять доказів, що вона чине позивачці перешкоди у користуванні належним їй майном.
Крім того, на погляд апелянта, матеріали справи та мотивувальна частина судового рішення не містять того, що права позивачки якимось чином порушені в цілому та в чому полягає порушене право, виходячи із заявлених позовних вимог. Вважає, що відсутні докази того, що вона перешкоджає позивачці у вселенні, так як позивачка фактично проживає у АДРЕСА_3 , а зареєстрована у АДРЕСА_4 , де також має власність, і докази того, що саме відповідачка, а не якась інша особа перешкоджає вселенню, що саме ОСОБА_1 є належним відповідачем по справі, оскільки навіть в єдиному доказі – акті ЖЕКу вказано: невідома особа, яка назвалась ОСОБА_3 . 
Також зазначає, що в матеріалах справи не має інформації та доказів того, що новий власник квартири – позивачка, якимось чином повідомила її, про те, що вона є новим власником і хоче вселитися до квартири, що зверталась до неї з претензією про порушене право або за вирішенням проблеми в досудовому порядку.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що 28 грудня 2018 року позивачка зверталась до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про встановлення факту спільного проживання з бабусею (попередньою власницею спірної квартири) - хоча бабуся фактично проживала за адресою: АДРЕСА_5 , в якому посилалася на те, що з 1997 року та по даний час мешкає в спірній квартирі. Про це зазначено також в рішенні Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 березня 2019 року. А в позовній заяві про усунення перешкод та вселенні зазначає фактичне місце проживання - АДРЕСА_3 . Фактично позивачка проживає в Одесі більше 18 років і виходячи з цього для кожної заяви/позову, на погляд апелянта, посилається на ті обставини, які їй вигідніші для задоволення заяви/позову, хоча вони протирічать одне одному. У позивачки також є рідний брат - інвалід, який перебуває постійно у медичному закладі на лікуванні, і який також має право на спадщину і про якого позивачка « забула » згадати у нотаріуса при оформленні спадщини.
В судовому засіданні відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги. Також пояснила, що живе в спірній квартирі з кінця 2002р. по теперішній час, так як на її думку купила цю квартиру за усним договором, заплативши за неї ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу укласти не встигли, розписки про передачу грошей у неї не має. Про те, що ОСОБА_2 оформила право власності на квартиру знає, але не вважає її законною власницею, так як на її думку вона отримала квартиру обманом, особисто з нею не знайома, але спілкувалася телефоном.
Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).
Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
        Так, судом було встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2019, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . 
Право власності ОСОБА_2 на дану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.07.2019 року за реєстровим номером 32275844.
Згідно довідки Ф-3 ПП «УК ЖЕК №10» від 05.02.2020 року, за № 96, за АДРЕСА_6 ніхто не зареєстрований.
При розгляді справи, судом було встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди позивачці у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується, дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, актом від 21.08.2019 року, складним уповноваженою особою ПП «ЖЕК-10» ОСОБА_5 , в присутності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , відповідно до якого 20.08.2019 року позивачка в їх присутності намагалася потрапити до належної їй квартири, однак жінка, яка назвалася ОСОБА_8 , чинила їй в цьому перешкоди.
Дані обставини фактично не спростовувалися відповідачкою, відповідно до змісту її заяв про відкладення судових засідань, поданих до суду 17.01.2020 року, 26.02.2020 року, 23.04.2020 року та 18.05.2020 року.
Крім того, суд першої інстанції визнав необґрунтованими посилання відповідачки на перебування в провадженні Верховного Суду справи №490/10904/18, за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_9 , про встановлення факту родинних відносин з огляду на те, що на даний час право власності позивача на спірну квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, та не оспорено.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про доведеність порушення зі сторони ОСОБА_1 прав ОСОБА_2 , як власника, на користування належною їй квартирою АДРЕСА_1 , які підлягають поновленню шляхом вселення позивачки у зазначену квартиру. 
Висновки суду про необхідність зобов`язання відповідачку не чинити перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, що належить їй на праві власності та вселення позивачки до квартири відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 391 ЦК України).
Як убачається з матеріалів справи спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності бабусі позивачки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На даний час зазначена квартира належить позивачці на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 липня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2019, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С.
Право власності позивачки ОСОБА_2 на дану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.07.2019 року за реєстровим номером 32275844.
Згідно довідки Ф-3 ПП «УК ЖЕК №10» від 05.02.2020 року за № 96 у спірній квартирі ніхто не зареєстрований.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019р., яке набрало законної сили, встановлено факт, що ОСОБА_2 з 1997р. постійно проживала із спадкодавицею ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою - АДРЕСА_6 . 
Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч.5 ст. 82 ЦПК України).
Достатньої кількості належних та допустимих доказів на спростування факту, встановленого рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019р., відповідачкою суду не надано.
Як стверджує позивачка і не заперечує відповідачка, фактично в даній квартирі проживає відповідачка. В заяві про зупинення провадження у справі відповідачка зазначила, що проживає в квартирі з 2003р.
Як убачається з ухвали Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019р., ОСОБА_1 , яка оскаржувала рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019р., посилалася на те, що вона придбала спірну квартиру на підставі усного договору купівлі-продажу від 03 грудня 2002 року з ОСОБА_4 . На підтвердження свого порушеного права ОСОБА_1 додавала до апеляційної скарги акти про її проживання в квартирі з кінця 2002 року від сусідів, ксерокопію позовної заяви, поданої нею до Заводського районного суду м. Миколаєва 30 вересня 2008 року до виконкому Миколаївської міської ради про визнання угоди дійсною та визнання права власності, та ухвалу цього ж суду від 22 жовтня 2009 року, якою позову заяву ОСОБА_1 до Миколаївського міськвиконкому про визнання угоди дійсною та визнання права власності залишено без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання та ненадання заяви про розгляд справи за її відсутності з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, в редакції процесуального закону на час постановлення судового рішення.
Відповідно до положень статті 227 ЦК УРСР, що діяв станом на 03 грудня 2002 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Таким чином на момент ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 право власності на квартиру не набула, хоча фактично користується нею.
Згідно витягу з ЄРДР 06 серпня 2019р. відповідачка ОСОБА_1 зверталася до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою, в якій просила вжити заходів до ОСОБА_2 , яка шахрайським шляхом намагається заволодіти квартирою за адресою - АДРЕСА_6 .
Під час розгляду справи в суді відповідачка не визнала позов та звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення суду, в якій категорично заперечує право позивачки на вселення до спірної квартири, так як не вважає її законним власником спірної квартири, а також з заявою про зупинення провадження у справі, в якій посилається на те, вселення позивачки до квартири може вплинути на її права в період розгляду справи про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, чим фактично продовжує чинити позивачці перешкоди у вселенні в квартиру.
Аналіз встановлених обставин судом першої інстанції у їх сукупності з доказами, наданими суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що суд правильно дійшов до висновку, що відповідачка своїми діями чинить перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, а тому зобов`язав відповідачку не чинити перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, що належить їй на праві власності та вселив позивачку до квартири.
Доводи апеляційної скарги про те, що 20 серпня 2019р. вона не могла не впускати позивачку до квартири, так як була в цей час на роботі в іншому місті, а саме в м. Очакові, куди поїхала 18 серпня 2019р. та повернулася 28 серпня 2019р., що підтверджується телефонною перепискою її з директором, а отже в акті від 21.08.2019р. зазначена недостовірна інформація, не є підставою для скасування рішення суду, так як факт того, що відповідачка своїми діями чинить перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, підтверджено іншими зазначеними вище доказами у справі.
У зв`язку з викладеним вище не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів, що відповідачка взагалі чинить перешкоди позивачці в користування спірною квартирою.
Не відповідає матеріалам справи також посилання відповідачки на те, що їй не відомо, що новим власником спірної квартири є позивачка. А посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що позивачка офіційно не повідомила її про це, а також не направила їй претензію про порушене право та не вирішувала це питання в позасудовому порядку, не має вирішального значення при розгляді спору у даній справі. При цьому, колегія суддів враховує також те, що діючим законодавством не передбачено обов`язкового вирішення спору у досудовому порядку.
Не має вирішального значення для прийняття рішення у заявленому у встановленому законом порядку позову у даній справі також фактичне місце проживання позивачки, оскільки вона є власником спірної квартири, а отже має право безперешкодно користуватися нею, що передбачає в тому числі і право на проживання в ній.
Необґрунтованими є також посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі за умови її фактичного проживання в спірній квартирі, оскільки матеріалами справи встановлено, що саме вона проживає в квартирі та своїми діями фактично чинить позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою. Даний факт підтверджується також тим, що відповідачка звернулася до суду з позовом до позивачки про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю, про що свідчить ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.06.2020р., в якій, зокрема, зазначено, що вона проживає в спірній квартирі з 2003р. постійно по теперішній час, з самого початку провела в ній капітальний ремонт та на протязі 17 років проводить поточні ремонти, сплачує комунальні платежі, тощо. Підтверджуються дані обставини також актами про проживання від 07.08. 2019р., складеними сусідами, які проживають в будинку АДРЕСА_2 , які були надані відповідачкою під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Не є на думку колегії суддів перешкодою для прийняття рішення у даній справі також наявність на розгляді в Касаційному цивільному суді касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019р. та рішення Центрального районного сулу м. Миколаєва від 28 березня 2019р. про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у справі № 490/10904/18, так як відповідно до ст. 273 ЦПК України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019р. було закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного сулу м. Миколаєва від 28 березня 2019р.
Отже рішення Центрального районного сулу м. Миколаєва від 28 березня 2019р. набрало законної сили.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Слід також зазначити, що ухвалою Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020р. відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019 року та ухвали Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року.
Посилання відповідачки на не задоволення її клопотання про відкладення розгляду справи через запровадження на території України карантину, що призвело до порушення її права на захист своїх інтересів, не є безумовною підставою для скасування рішення суду, так як відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, є розгляд судом справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідачці було відомо про час і місце розгляду справи, що підтверджується її заявою від 18 травня 2020р., в якій вона просила відкласти розгляд справи через оголошення в країні карантину, а також через те, що в Верховному Суді буде розглядатися справа про те, яким чином позивачка стала власником спірної квартири.
Крім того, слід зазначити, що судом апеляційної інстанції поновлено права апелянта, в тому числі, право бути присутньою в судовому засіданні, надавати суду пояснення та докази, брати участь у дослідженні доказів, які є в справі. Надані відповідачкою докази були долучені до матеріалів справи судом апеляційної інстанції, їм була дана належна правова оцінка у сукупності з іншими доказами у справі. Проте, сукупний аналіз як наданих відповідачкою доказів під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, так і наявних в матеріалах справи, не спростовує висновки суду про обґрунтованість позовних вимог.
За такого, рішення суду першої інстанції з підстав, що відповідачка не брала участь у розгляді справи судом першої інстанції 20 травня 2020р., не може бути скасоване, оскільки її відсутність в суді першої інстанції, як і присутність в суді апеляційної інстанції не вплинула на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- 
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 липня 2020 року