Дата документу 16.06.2020 Справа № 333/942/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 333/942/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
№ 22-ц/807/1963/20                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 , Реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року моя мати ОСОБА_3 на підставі договору дорування подарувала позивачу належні їй 957/1600 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір був повідчений ОСОБА_4 , державним нотаріусом Шостої Запорізької нотаріальної контори за реєстровим номером 4-1974.
12.10.2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено заочне рішення про визнання недійсним вказаного договору.
19.12.2012 року ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 , подарувала ОСОБА_6 ці ж 957/1600 частини спірного житлового будинку за договором, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. за реєстровим №4564.
У зв`язку із набуттям у власність 957/1600 частин спірного житлового будинку в дар ОСОБА_6  стала власницею всього житлового будинку і 25.01.2013 року уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 , що посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г.
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 09.12.2015 року, залишеного без змін 10.03.2016 року судом касаційної інстанції, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя скасовано, в задоволенні визнання недійсним договору дарування 957/1600 частин спірного житлового будинку, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , відмовлено.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.03.2017 року, витребувано у ОСОБА_2 належні ОСОБА_1 957/1600 частин спірного житлового будинку.
На теперішній час ОСОБА_2 є єдиним співвласником спірного житлового будинку, якому належить його 643/1600 частин.
Під час розгляду цивільної справи №333/2281/18 за його позовом до ОСОБА_2 про виділ майна у натурі - частки із майна, що є у спільній частковій власності, що перебуває у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя, позивач дізнався, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, на якій розташовано будинковолодіння.
21.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Відповідача за отриманням відповідного рішення.
26.11.2018 року Запорізька міська рада видала ОСОБА_1 копію рішення від 23.04.2014 року про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Листом відповідача від 27.12.2018 року йому роз`яснено, що 15.07.2014 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області зареєстровано право власності та видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначено, що рішення №63/06 вичерпало свою дію з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а тому він має право звернутися до суду за його оскарженням.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати незаконним та скасувати рішення Запорізької міської ради № 63/06 від 23.04.2014 року про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.11.2018 року Запорізька міська рада видала ОСОБА_1 копію рішення від 23.04.2014 року про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Листом відповідача від 27.12.2018 року йому роз`яснено, що 15.07.2014 року Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області зареєстровано право власності та видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначено, що рішення №63/06 вичерпало свою дію з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а тому він має право звернутися до суду за його оскарженням.
На теперішній час з пояснень відповідача та наданих суду доказів вбачається, що зазначене вище рішення міської ради було фактично виконано, а саме гр. гр. ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , тому відсутні підстави для скасування рішення міської ради від 27.04.16 №49/190 в порядку розгляду на черговій сесії Заопрізької міської ради.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції послався на те, що позивач в даному спорі просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Запорізької міської ради № 63/06 від 23.04.2014 року про передачу у власність гр. ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , проте не заявляє жодних вимог щодо захисту майнових цивільних прав, а отже у суду першої інстанції відсутні підстави для поновлення та захищення прав позивача в даному спорі. 

При цьому суд правомірно послався на поління ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», якими визначена виключна компетенція місцевих рад, повноважень, щодо скасування прийнятих власних рішень не передбачено. І Конституційний суд України у справі №7-рп/2009 (пункт 5 рішення від 16.04.2009) вказав, "що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Конституційним судом України було також зазначено , що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами (ст. 74 Закону). Таким чином органи місцевого самоврядування не можуть скасувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, що відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість в тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового Застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

суд першої інстанції констатував, що оскаржуване позивачем рішення міської ради виконано, а саме гр. гр. ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 про, що в єдиному державному реєстрі речових прав міститься відповідний запис.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції послався на висновок Великої палати Верховного Суду (пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18) за яким після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним  способом захисту  права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року №79543762 (справа №755/9555/18), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного суду в постанові від 29.05.2019 року № 367/2022/15-ц: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача».
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного суду в постанові від 04.09.2018 року № 915/127/18: «При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)».

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції судова колегія враховує, що наслідком визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, про яке просив позивач буде позбавлення права власності особи, яка на підставі зазначеного рішення набула право власності.
Натомість така особа до участі в справі у якості відповідача не залучалася.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2020 р.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков