ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" липня 2020 р.           Справа№ 910/7726/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Зубець  Л.П.
суддів:            Алданової  С.О. 
          Калатай Н.Ф. 
 
секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 14.07.2020 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс"
на рішення    Господарського суду міста Києва
від                   28.11.2019 (повний текст складено - 06.12.2019)
у справі          №910/7726/19 (суддя - Мандриченко О.В.)

за позовом     Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ніса"
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс"
про                  стягнення 2 661 204, 09 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Ніса" (надалі - позивач, ТОВ "Торговий дім "Ніса") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" (надалі - відповідач, ТОВ "Корум Сорс") про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №КС/070-18 від 29.12.2017, а саме щодо повної, своєчасної оплати вартості поставленої продукції, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 961 853,76 грн, у зв`язку із чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення також штрафні санкції у розмірі 847 790, 53 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 позов задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 961 667, 72 грн основної заборгованості, 847 790, 53 грн штрафних санкцій та 27 144, 66 грн витрат по сплаті судового збору. Вирішено повернути з Державного бюджету України на користь позивача 12 912, 18 грн надмірно сплаченого судового збору.
Місцевий господарський суд дійшов такого висновку, оскільки встановив, що під час розгляду даної справи відповідачем не вчинено дій з метою спростування факту існування у нього заборгованості перед позивачем на заявлену до стягнення суму. Доказів належної оплати заборгованості за поставлений товар суду відповідачем не надано.
Наданий до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків від 30.08.2019, який підписаний та скріплений печатками обох сторін, підтверджує факт (стан) наявної заборгованості у відповідача перед позивачем у розмірі 961 667, 72 грн.
Також здійснивши перерахунок пені та 3% річних, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та 3% річних.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції. Відтак, оскаржуване судове рішення у цій справі ухвалене із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено виникнення зобов`язань у відповідача по оплаті, оскільки не зазначено чи було поставлено саме партію товару, передбачену кожною конкретною специфікацією, перелічивши лише видаткові накладні та рахунки на оплату.
При нарахуванні 3% річних, інфляційних витрат та пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, позивач здійснював розрахунок за період прострочки, що починався зі спливом 40-ка денного строку з моменту поставки товару за конкретною видатковою накладною, а не за партією товару, як передбачено умовами договору.
Також скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевий господарський суд не прийняв до уваги той факт, що в доданих до справи видаткових накладних, які позивач надав як доказ поставки товару, представником покупця (відповідача) не вказана дата прийому товару. При цьому товар за видатковою накладною №1092 від 25.09.2018 було передано особі, повноваження на отримання товару, якого не підтверджені довіреністю, номер та дата якої загалом не зазначено, також відсутнє посилання на прізвище, ім`я по-батькові цієї особи.
Окрім того, до апеляційної скарги скаржником долучено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого для подання апеляційної скарги на рішення суду.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 апеляційну скаргу ТОВ "Корум Сорс" передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19, відкрито апеляційне провадження у цій справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 03.03.2020.
Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги.
Позивач у порядку ст. 263 Господарського процесуального кодексу України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити скаргу ТОВ "Корум Сорс" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Зокрема у своєму відзиві позивач зазначив про те, що відповідач отримав товар згідно умов договору і дана господарська операція була вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому ТОВ "Корум Сорс" має виконати свої господарські зобов`язання і не має права відмовлятись від їх виконання.
19.02.2020 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2020 відмовлено у задоволенні заяви ТОВ "Торговий дім "Ніса" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/7726/19.
24.02.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла повторно заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у якій останній просить забезпечити проведення судового засідання у справі №910/7726/19, призначеного на 03.03.2020 та всіх наступних засідань у цій справі в режимі відеоконференцзв`язку та визначити Миколаївський окружний адміністративний суд відповідальним за проведення відеоконференцій. До вказаної заяви позивачем долучено докази її направлення відповідачу.
28.02.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли:
- від позивача пояснення щодо аргументів, викладених в апеляційній скарзі, у яких останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, судове рішення місцевого господарського суду залишити без змін;
- від відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване неможливістю представника останнього брати участь у судовому засіданні, призначеному на 03.03.2020 у зв`язку з відрядженням у м. Харків для представництва інтересів по іншим справам.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2020, у зв`язку з перебуванням судді Мартюк А.І., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для вирішення процесуальних питань визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду  у складі: головуюча суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді: Алданова С.О., Калатай Н.Ф.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2020 прийнято справу у визначеному вище складі колегії суддів, задоволено заяву ТОВ "Торговий дім "Ніса" про участь у судовому засіданні, призначеному на 03.03.2020 та всіх наступних засідань в режимі відеоконференції та доручено Миколаївському окружному адміністративному суду забезпечити проведення судових засідань за участю уповноваженого представника ТОВ "Торговий дім "Ніса".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2020 задоволено клопотання ТОВ "Корум Сорс" про відкладення розгляду справи №910/7726/19.
Розгляд справи №910/7726/19 за апеляційною скаргою ТОВ"Корум Сорс" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 відкладено на 24.03.2020.
17.03.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, обгрунтоване запровадженням на всій території України карантину через спалах у світі коронавірусу.
З метою недопущення розповсюдження гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, для убезпечення від ризику життя та здоров`я людей, зокрема представників учасників справи та працівників суду, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2020 повідомлено учасників апеляційного провадження про зняття з розгляду справи №910/7726/19, призначеної на 24.03.2020.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2020 справу №910/7726/19 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.05.2020.
Доручено Миколаївському окружному адміністративному суду забезпечити проведення судового засідання у справі №910/7726/19 в режимі відеоконференції в приміщенні вказаного суду.
12.05.2020 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
19.05.2020 розгляд справи №910/7726/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Корум Сорс" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 в режимі відеоконференції з Миколаївським окружним адміністративним судом не відбувся з технічних причин, про що секретарем судового засідання складено акт про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 розгляд справи №910/7726/19 за апеляційною скаргою ТОВ "Корум Сорс" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 відкладено на 14.07.2020.
Доручено Миколаївському окружному адміністративному суду забезпечити проведення судового засідання у справі №910/7726/19 в режимі відеоконференції в приміщенні вказаного суду.
У судове засідання 14.07.2020, яке проводилось в режимі відеоконференції в приміщенні Миколаївського окружного адміністративного суду, з`явився представник позивача.
Відповідач у судове засідання 14.07.2020 представників не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
При цьому, положеннями вказаної статті передбачено право, а не обов`язок суду відкласти апеляційний розгляд справи. За висновками суду неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. 
В силу приписів статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Судом також враховано, що в силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті шостої даної Конвенції (§ 66, § 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Колегія суддів звертає увагу на те, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й усіх осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" (Case of Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) (заява № 11681/85) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.
У судовому засіданні 14.07.2020 представник позивача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зазначаючи про те, що проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 залишити без змін.
Згідно із ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У судовому засіданні 14.07.2020 оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.
Як встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 29.12.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "НІСА" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" було укладено договір №КС/070-18, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передавати у власність відповідача товар - зварювальні електроди та дріт, відповідач (покупець) зобов`язувався прийняти та оплатити продукцію, на умовах і в порядку, узгодженому сторонами, а саме - Договором. Номенклатура, кількість, вартість, строк поставки, гарантійний строк, а також вимоги до маркування та упаковки продукції, сторони узгоджують у Специфікаціях, складовою частиною договору.
На виконання умов Договору, а також відповідно додатків до нього - Специфікації №1 до Договору від 05.04.201817, Специфікації №2 до Договору від 08.08.2018, Специфікації №3 - тендер 2187 до Договору від 04.09.2018, Специфікація №4 - тендер 2187 до Договору від 14.09.2018, Специфікації №4 до Договору від 14.09.2018, Специфікації №5 - тендер 2187 до Договору від 26.09.2018, Специфікації №6 - тендер 2485 до Договору від 05.10.2018, Специфікації №7 - тендер 2463 до Договору від 06.11.2018, позивачем було поставлену відповідачу наступну продукцію:
- відповідно до видаткової накладної №979 від 04.09.2018 на суму 42 549, 94 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1406 від 04.09.2018 податкова накладна №3 від 04.09.2018, довіреність №201637 від 04.09.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1078 від 21.09.2018 на суму 48 342, 48 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1363 від 27.08.2018, податкової накладної №93 від 21.09.2018, довіреність №201890 від 21.09.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1092 від 25.09.2018 на суму 51 004, 80 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1363 від 27.08.2018, податкової накладної №108 від 25.09.2018, довіреності №201929 від 01.10.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1183 від 12.10.2018 на суму 902 016, 00 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1664 від 11.10.2018, податкової накладної №61          від 12.10.2018, довіреності №202069 від 11.10.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1184 від 12.10.2018 на суму 583 635, 72 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1574 від 26.09.2018, податкової накладної №58 від 12.10.2018, довіреності №202066 від 11.10.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1185 від 12.10.2018 на суму 215 495, 28 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1363 від 27.08.2018, податкової накладної №59           від 12.10.2018, довіреності №202067 від11.10.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1219 від 20.10.2018 на суму 902 016, 00 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку на оплату №1712 від 12.10.2018, податкової накладної №88 від 20.10.2018, довіреності №202146 від 10.10.2018;
- відповідно до видаткової накладної №1263 від 30.10.2018 на суму 902 016, 00 грн в строки, вказані в додатку до договору, згідно рахунку №1768 від 25.10.2018 податкова накладна №142 від 30.10.2018, довіреності №202194 від 25.10.2018.
Вказані видаткові накладні підписані уповноваженими представника сторін без заперечень.
Всього відповідачу було поставлено товару на загальну суму - 3 647 076, 22 грн.
Відповідно до п. 4.2. Договору відповідач зобов`язувався здійснити оплату за поставлений товар протягом сорока календарних днів з моменту поставки.
Покупцем було частково сплачено вартість поставленого товару, а саме: 16.11.2018 - 30 000 грн, 23.11.2018- 51 004. 80 грн, 14.12.2018 - 18 342, 48 грн та 81 657, 52 грн, 20.12.2018 - 100 000, 00 грн, 11.01.2019 - 100 000, 00 грн, 31.01.2019 - 600 000. 00 грн, 31.05.2019 - 200 000, 00 грн.
Всього відповідачем в оплату отриманого товару на користь позивача було перераховано - 1 623 554, 74грн. Станом на дату подання позовної заяви до господарського суду міста Києва заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складала - 2 023 521, 48 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, після відкриття провадження у цій справі відповідачем було сплачено частину заборгованості по договору в розмірі 961 853, 76 грн, а відтак станом на день розгляду справи відповідач мав заборгованість за Договором №КС/070-18 в розмірі 961 667, 72 грн.
Також у матеріалах справи міститься копія акту звірки взаєморозрахунків від 30.08.2019, який підписаний та скріплений печатками обох сторін, яким відповідач підтвердив наявну в нього заборгованість перед позивачем в розмірі 961 667, 72 грн станом на 30.08.2019.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилається на те, що відповідачем у повному обсязі не виконано свої зобов`язання, у зв`язку з чим просить стягнути з останнього заборгованість за поставку товару.
Суд першої інстанції враховуючи положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, керуючись принципами розумності та справедливості, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у цій справі мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Отже, укладення ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "НІСА" та ТОВ "Корум Сорс" договору №КС/070-18 від 29.12.2017 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.
Статтею 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. 
Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Згідно із ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 266 ГК України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.
Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦКУкраїни).
У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Тобто, за приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач з вересня по жовтень 2018 року відвантажив відповідачу товар на загальну суму 2 023 521, 48 грн.
Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.
Наявність заборгованості у відповідача перед позивачем станом на 30.08.2019 становить 961 667, 72 грн, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 30.08.2019, підписаним уповноваженими особами сторін та скріпленим печатками підприємств.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. 
Разом з цим, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості.
Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Відповідно до частини 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), зокрема забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства. 
Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів (ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні").
Отже, відповідно до вимог чинного законодавства бухгалтер або інші уповноважені особи, які підписали складені між сторонами акти звірки, мають такі повноваження в межах здійснення ними бухгалтерського обліку та посадових обов`язків.
Акти звіряння взаєморозрахунків є зведеними обліковими документами, які відображають загальну суму заборгованості на певну дату та фіксують стан розрахунків між сторонами.
Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій з метою спростування факту існування у останнього заборгованості перед позивачем на заявлену до стягнення суму.
У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що наданий до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків підтверджує факт (стан) здійснення відповідних взаєморозрахунків між сторонами на відповідну дату.
Отже, відповідач не виконав належним чином умови Договору в частині повної оплати вартості поставленого товару, не сплативши остаточну (повну) грошову суму коштів 961 667, 72 грн. Доказів оплати відповідачем вказаної суми 961 667, 72 грн боргу, у т.ч. у визначені строки, суду не надано.
Враховуючи те, що сума основної заборгованості за поставлений товар за Договором у розмірі 961 667, 72 грн підтверджується належними доказами, зокрема видатковими накладними, актом звірки розрахунків, відповідачем існування заборгованості у стягуваному розмірі належними та допустимими доказами не спростованою, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом, що позовні вимоги в частині стягнення 961 667, 72 грн основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Частиною 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частина 2 статті 551 ЦК України визначає, що якщо предметом  неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Пунктом 6.2 договору сторони передбачили, що у випадку порушення покупцем строків оплати товару покупець несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки  Національного Банку України, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Статтею 552 ЦК України визначено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів. 
Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).
Законодавчо кредитор має право вимагати від боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повернення не тільки основного боргу, а й сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, які є фактично платою за користування боржником грошовими коштами кредитора за весь період прострочки виконання грошового зобов`язання, а також 3% річних.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий позивачем розрахунок вказаних нарахувань відповідає фактичним обставинам справи, а тому вимога про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3% річних підлягає задоволенню.
Також слід зазначити, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач просив суд зменшити розмір штрафних санкцій на 80%.
Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 ЦК України.
Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд з дотриманням правил статті 86 ГПК України вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та його розмір. Аналогічний висновок неодноразово викладено Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно у постанові від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19 від 19.02.2020 у справі №910/1303/19 та інші.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заявлених позивачем штрафних санкцій у цій справі, суд першої інстанції врахував ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, взяв до уваги, що останній не у повному обсязі розрахувався з позивачем за Договором, а відтак на підставі наведених вище норм, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у клопотанні відповідача про зменшення штрафних санкцій.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст.ст. 76-77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині повної оплати коштів за отриманий товар порушило право позивача на отримання прибутку за поставлений товар.
Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути  належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ТОВ "Корум Сорс" - без задоволення.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника (ТОВ "Корум Сорс").
Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019 у справі №910/7726/19 залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс".
4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2019, зупинену ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2020 у справі №910/7726/19.
5. Матеріали справи №910/7726/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 16.07.2020. 

Головуючий суддя                                                            Л.П. Зубець 

Судді                                                                                С.О. Алданова

                                                                                Н.Ф. Калатай