08.07.20
22-ц/812/920/20
Провадження № 22-ц/812/920/20

 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах : 
головуючого судді– Бондаренко Т.З., 
суддів –Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання- Біляєвою В.М.,
за участі представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., у цивільній справі №489/6532/19 за позовом 
ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання 
договору купівлі - продажу недійсним

В С Т А Н О В И В :

         У грудні 2019 року   ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу недійсним.
Позивачка посилалася на те, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_3 на її користь суму авансу у розмірі 266875,75 грн. та судові витрати у сумі 6500,00 грн. 13 червня 2019 року Інгульським ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа щодо стягнення з ОСОБА_3 на її користь вищевказану суму боргу. ОСОБА_3 достеменно знала про вищезазначене рішення, проте, з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з неї грошових коштів за рахунок належного їй на праві власності автомобіль Ford Focus, сірого кольору, попередній номерний знак НОМЕР_1 , уклала договір купівлі - продажу, згідно з яким право власності на вказаний автомобіль перейшло до близької їй людини - її чоловіка ОСОБА_4 .
У зв`язку з зазначеним просила визнати недійсним договір купівлі - продажу легкового автомобіля Ford Focus, сірого кольору, попередній номерний знак НОМЕР_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачка пред`явила даний позов як особа яка не є стороною оспорюваного договору, проте, вважає, що її права порушено правочином який нею оспорюється, у спорі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про виселення та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми сплаченого авансу судом не вживались заходи забезпечення позову, оскільки сторони таких заяв не подавали суду, позивачкою до суду не надано доказів того, що головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої службі м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на момент вчинення спірного правочину винесено постанову про накладення арешту на спірний транспортний засіб, який належав ОСОБА_3 , в зв`язку з чим будь-яких обмежень на момент вчинення правочину не існувало. 
Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно з`ясував всі обставини справи, що мають значення для справи. Так, судом не з`ясовано мету укладання спірного договору одразу після прийняття апеляційним судом рішення про стягнення грошових коштів, при цьому суд не звернув увагу, що ОСОБА_3 , розпорядившись належним їй майном, не сплатила будь-якої суми боргу. Таким чином, укладання спірного договору мало мету ухилення від сплати боргу та унеможливлення виконання рішення суду, що свідчить про фіктивність та недійсність оспорюваного договору.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 посилався на те, що станом на 26 квітня 2019 року ОСОБА_3 не була внесена до Єдиного реєстру боржників, застосування положень ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин не може бути застосоване, а тому районний суд правомірно відмовив в задоволенні позову.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, позивачка зазначає, що ОСОБА_3 належав на праві приватної власності автомобіль Ford Focus, сірого кольору, попередній номерний знак НОМЕР_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення задоволено. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання їм іншого жилого приміщення. В задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 266875,75 грн. суму авансу та 6500 грн. судових витрат. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року залишено без змін. 
26 квітня 2019 року укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 4841 РСЦ МВС за №4841/2019/1437889 (а.с. 52).
На підставі вищевказаних судових рішень, Ленінським районним судом м. Миколаєва 07 червня 2019 року видано виконавчий лист. 
13 червня 2019 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/489/885/18 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 266875,75 грн. суму авансу та 6500 грн. судових витрат.
Згідно приписів ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з приписами ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 627 ЦК України, договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.
Частиною третьою  статті 13 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У контексті статті 49 ЦПК України саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором  купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Так, із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка посилається саме на те, що спірний правочин з приводу продажу автомобіля, вчинено між подружжям та укладання вказаного правочину мало іншу мету, якою є ухилення від виконання грошових зобов`язань і зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. 
Так, із змісту рішень судів від 31 жовтня 2018 року та 18 квітня 2019 року, вбачається, що відповідачі є подружжям. Після вчинення спірного правочину, автомобіль не вибув з користування членів їх родини, так як вони обидва мають право управління транспортнім засобом Ford Focus, сірого кольору, попередній номерний знак НОМЕР_1 , доказів розрахунку між продавцем та покупцем власними коштами, які не є спільним майном подружжя, суду не надано, оскільки цей продаж здійснено в період шлюбу то правовий статус спірного автомобіля, як майна яке є спільною власністю подружжя, не змінився. Зазначені обставини, вказують на відсутність наміру у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо настання реальних наслідків вчинення вказаного правочину.
Правочин було здійснено безпосередньо після ухвалення рішення апеляційним судом, яке набрало законної сили після його проголошення, про що ОСОБА_3 була обізнана, так як в судовому засіданні суду апеляційної інстанції приймав участь її представник. 
Доказів стосовно виконання судового рішення про стягнення грошових коштів повністю або частково, а також щодо наявності іншого майна за рахунок якого ОСОБА_3 мала намір здійснити виконання рішення суду, останньою суду також не надано. 
Вказане свідчить, що реальне волевиявлення сторін оскаржуваного правочину було направлено не на настання реальних наслідків договору купівлі-продажу спірного автомобіля, а на інші цілі, а саме ухилення від виконання судового рішення та унеможливлення такого виконання. 
Так, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне оплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З викладеного, слідує, що право позивача на належне у відповідності до вимог закону виконання судового рішення ухваленого на її користь про стягнення грошових коштів, є порушеним та підлягає судовому захисту.
Проте, відповідачами не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування доводів позивача. 
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що укладення спірного договору купівлі-продажу автомобіля, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, протирічить загальним засадам цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) справедливості, добросовісності та розумності і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Наведена правова позиція ґрунтується на висновках викладених ВП ВС у справі за № 369/11268/16-ц від 03 липня 2019 року. 
Натомість суд в своєму рішенні в повній мірі не звернув уваги на наведене обґрунтування викладене в позові, не перевірив їх в судовому засіданні. Так, суд в оскаржуваному рішенні, вказав лише що при укладені спірного правочину судом арешт не був накладений і законодавчо визначених заборон не існувало. А також, що положення ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» на який міститься посилання в позові, не можуть бути застосовані, оскільки не доведено здійснення продажу автомобіля після відкриття провадження у справі. Однак, відсутність вказаних судом порушень вимог закону при укладенні спірного договору, не спростовує порушення, які фактично мали місце та про які зазначала позивач в позовній заяві, але такі порушення помилково не встановлені судом.
Відсутність в позовній заяві посилання на положення ст. 234 ЦК України, яка встановлює підставу визнання недійсним фіктивного правочину, не є перешкодою для її застосування при вирішенні даного спору, оскільки обґрунтування викладені в позовній заяві, фактично вказують на спірні правовідносини, які регулюються саме вказаною правовою нормою. Обов`язком позивача не є зазначення конкретної правової норми в позовній заяві, його обов`язком є обґрунтування позовних вимог, тоді як суд зобов`язаний визначити характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягає застосуванню для їх вирішення. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідачки, посилався на неможливість застосування положень ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» та відсутність інформації щодо ОСОБА_3 , як боржника у відповідному реєстрі, проте, таке не має спростовного значення для наведених висновків, оскільки окрім цього позивачем наведені і інші підстави оспорення договору.
 Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення  відповідно до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
За таких обставин, оскаржуване судове рішення, як таке, що постановлене з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки вимоги позивачки підлягають задоволенню, то з відповідачів на її користь слід стягнути по 960 грн. 50 коп. судового збору з кожного з урахуванням сплаченого ОСОБА_2 768,40 грн. при подачі позову та 1152,60 грн. при подачі апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 367,368,374,376, 382-384 ЦПК України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 04 березня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.
Договір купівлі-продажу легкового автомобіля Ford Focus, сірого кольору, попередній знак НОМЕР_1 , теперішній знак НОМЕР_2 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати недійсним.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 960 грн. 50 коп. судового збору з кожного. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, 13 липня 2020 року.

Судді         Т.З.Бондаренко 

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова