УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2829/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В. 
Категорія 3    Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Коломієць О.С., Шевчук А.М.,
за участю секретаря     Пеклін Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/2829/18 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду  з даним позовом, в якому просила визнати її особистою приватною власністю гараж № НОМЕР_1 , розташований в гаражному кооперативі «Сосновий бор», який знаходиться за адресою: Житомирська область, Житомирський район, смт. Озерне.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 18 січня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У червні 2005 року вона придбала вказаний гараж за кошти у розмірі 1500 дол. США, які були подаровані їй рідною сестрою ОСОБА_3 . Зазначене нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. В подальшому подружнє життя не склалося й 18 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано. 
ОСОБА_1 вказує, що спірний гараж не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний за подаровані їй особисто кошти.
Враховуючи вищезазначене, просила задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що суд в мотивувальній частині рішення не обґрунтував підстави відхилення наданих нею доказів та не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зазначені докази не були спростовані відповідачем, а покази свідків узгоджувались між собою та відповідали її поясненням в судовому засіданні. Крім того, звертає увагу на те, що відповідач фактично визнав позовні вимоги й заперечував лише щодо валюти грошових коштів, які були витрачені на купівлю спірного гаража.
Окрім того, суд прийшов до помилкового висновку по відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності на гараж. Вказує, що в судовому засіданні відповідач не заперечував факт вчинення договору купівлі-продажу даного нерухомого майна та цей правочин не оспорений у встановленому законом порядку. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що спірний гараж придбала за 1500 дол. США. Вказані кошти вона мала намір отримати у позику від своєї сестри ОСОБА_3 , проте остання, маючи матеріальну можливість, подарувала ці кошти. Договір дарування був укладений в усній формі, оскільки вони із сестрою є близькими родичами. Окрім того, на час укладення цього договору вона не передбачала ту обставину, що в подальшому відповідач буде оспорювати право її особистої власності на цей гараж. 
На думку представника ОСОБА_1 , в даному випадку покази свідків є належними, допустимими та достатніми доказами на підтвердження позовних вимог, а недотримання форми договору дарування грошових коштів не має правового значення та не свідчить про неукладення цього правочину.
Також звертає увагу на ту обставину, що суд взагалі не надав оцінку показам свідка ОСОБА_4 .
Відповідач в судовому засіданні не визнав апеляційну скаргу та пояснив, що на час придбання спірного гаража працював у РФ, виконуючи роботи з будівництва нерухомого майна, та мав заробіток. При цьому, трудовий договір не укладався. Вказаний гараж був придбаний за його кошти. Також зазначив, що на даний час власником цього майна є його дружина ОСОБА_5 .
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що сторони з 18 січня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано.
       Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надала суду довідку, видану обслуговуючим кооперативом “ Сосновий бор” 25 вересня 2017 року за №8, яка містить інформацію про те, що з червня 2005 року власником гаража № НОМЕР_1 був ОСОБА_2 .
       В судовому заіданні також встановлено, що з 18 вересня 2018 року зазначений гараж належить ОСОБА_5 .
       Згідно зі ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
       Виникнення режиму спільної сумісної власності поружжя на придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
       Отже, зміст ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі й шляхом пред`явлення відповідного позову до суду. Тягар доведення обставин, необхідних для спростування даної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на договір дарування грошових коштів у розмірі 1500 дол. США, який був укладений у травні 2005 року між нею та її рідною сестрою ОСОБА_3 .
       Суд звертає увагу на ту обставину, що вказаний договір не був укладений у письмовій формі й посвідчений нотаріально.
       Так, відповідно до положень ч.5 ст.719 ЦК України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
       Визначення валютних цінностей міститься у ст.1 Декрету КМУ “ Про систему валютного регулювання і валютного контролю” від 19 лютого 1993 року №15-93, який був чинним станом на червень 2005 року. Зокрема, до валютних цінностей віднесено іноземну валюту — іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових ( клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
       Отже, договір дарування валютних цінностей ( іноземної валюти) на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
       Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що договір дарування не був укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, оскільки вона та ОСОБА_3 є рідними сестрами, й на час дарування грошових коштів не могли передбачити й не знали наслідки недотримання форми цього договору, не заслуговують на увагу, адже правило ч.5 ст.719 ЦК України поширюється на всі без виключення випадки укладення договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує визначений даною нормою розмір, незалежно від родинних зв`язків сторін цього правочину. Окрім того, незнання законів не може виправдовувати недотримання вимог цивільного законодавства й не звільняє від юридичної відповідальності.
       До правових наслідків недотримання форми договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, визначене ч.1 ст.220 ЦК України, відповідно до якого у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
       За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги покази свідків й прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_1 не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на це майно, що є її процесуальним обов`язком.
       Водночас, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відсутність державної реєстрації права власності на спірний гараж свідчить про ту обставину, що право власності на це майно не набуто у встановленому законом порядку. 
       Так, відповідно до положень Закону України “ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень — це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Отже, державна реєстрація речового права свідчить про визнання державою такого права, однак її відсутність не означає відсутності речового права.
       Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт набуття подружжям у власність спірного гаража за час перебування у зареєстрованому шлюбі.
       Слід зазначити, що наведений вище висновок суду першої інстанції не призвів до ухвалення незаконного рішення, оскільки по суті спір вирішено вірно.
       Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга не пілягає до задоволення.

       Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 лютого 2020 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: