П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/1715/20	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.	
при секретарі – 	Поповій К.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
В лютому 2020 року позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (надалі – позивач) звернулись до суду з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (надалі – відповідач, Департамент), в якому заявили наступні позовні вимоги:
- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 21.12.2019 року про відмову в здійсненні реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради повторно розглянути заяву позивачів та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0523 га.. На вказаній земельній ділянці позивачі побудували садовий будинок за номером АДРЕСА_1 . 17.09.2019 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказаний садовий будинок, у якому постійно проживає зі своєю сім`єю: чоловік – ОСОБА_2 з двома дітьми. Відповідач відмовив позивачам у проведенні реєстрації місця проживання у вказаному будинку, посилаючись на ненадання необхідних документів або інформації. Зі змісту відповідей департаменту слідує, що причиною відмови стало те, що вказаний будинок знаходиться в статусу садового будинку, а не житлового, і не призначений для постійного проживання в ньому. Також позивачам було повідомлено, що для реєстрації у вказаному будинку слід перевести його в статус житлового будинку. Позивачі вважають таку відмову протиправною.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2020 року позовні вимоги задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №164873762 від 24.04.2019 року та №193939328 від 19.12.2019 року позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0523 га. та садового будинку загальною площею 282,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36).
21.12.2019 року позивачі подали до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради заяви про реєстрацію місця проживання у зазначеному будинку (а.с.15, 26), до яких було додано квитанції про сплату адміністративного збору та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №193939328 від 19.12.2019 року.
У заяві ОСОБА_2 зроблено відмітку про згоду власника житла – ОСОБА_1 на реєстрацію у ньому місця проживання ОСОБА_2 ..
Згідно службових відміток на зворотному боці заяви позивачів, Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання позивачів від 21.12.2019 року через неподання заявниками необхідних документів або інформації.
У відзиві на позов відповідач пояснив, що реєстрація місця проживання здійснюється виключно у житлі, до якого згідно з приписами чинного законодавства України садовий будинок не відноситься, оскільки такий тип будинків призначений тільки для літнього використання. Власник садового будинку має можливість оформити його як житловий і лише після отримання рішення органів місцевого самоврядування про переведення садового будинку у житловий може здійснюватися в ньому реєстрацію місця проживання.
Позивачі з такими доводами відповідача не погоджуються, посилаючись на те, що відповідно до зареєстрованої декларації про готовність вказаного будинку до експлуатації, даний будинок обладнаний холодним та гарячим водопостачання, водовідведенням, опаленням АГВ, а згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті (а.с.46-50), цей будинок складається з: 1-й поверх - сходів, житлової кімнати, комори, гаражу, санвузла, кухні, вітальні, тамбура; 2-й поверх - 4-х житлових кімнат, санвузла, сходів, коридору; підвал - 7-ми підсобних приміщень та сходів. З цих підстав позивачі стверджують, що вказаний будинок повністю підпадає під категорію житлового приміщення, призначеного для постійного проживання. 
Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з доводами позивачів щодо належності вказаного будинку до житлового приміщення, призначеного для постійного проживання, та зазначив, що відповідно до частини 1 статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відтак, житлом може вважатись будь-яке приміщення за умови, якщо таке придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому. З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для відмови позивачам у реєстрації за місцем проживання у вказаному будинку. 
Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції, зазначаючи в апеляційній скарзі, крім доводів про неможливість реєстрації за місцем проживання у садовому будинку, зазначено також про відсутність в заяві про реєстрацію ОСОБА_2 згоди власника житла – ОСОБА_1 .. 
Також апелянт вказує на те, що дана справа мала б розглядатися в порядку загального провадження у судовому засіданні з викликом сторін, однак суд першої інстанції розглянув дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Стосовно доводів апелянта про порушення судом першої інстанції порядку розгляду даної справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пп.1 ч.3 ст.317 КАС України одним з порушень норм процесуального права, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, є розгляд судом за правилами спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Статтею 257 КАС України визначені справи, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частиною 4 цієї статті визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи, що дана справа не підпадає під дію частини четвертої статті 257 КАС України, доводи апелянта щодо обов`язковості розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження є помилковими.
При вирішені даного спору суд першої інстанції виходив з положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV (далі - Закон №1382-IV), Житлового кодексу Української РСР та Правил реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 (далі - Правила №207).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність відмови позивачам у реєстрації місця проживання в будинку по АДРЕСА_1 з підстав віднесення цього будинку до категорії садового будинку.
Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207 (далі - Правила №207) визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.
Пунктом 3 Правил №207 передбачено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Згідно з п.8 Правил №207 документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».
Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 (п.9 Правил №207).
Відповідно до п.11 Правил №207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.
Як вже зазначено вище, з відмітки на заявах позивачів, слідує, що підставою для прийняття рішення від 21.12.2019 року про відмову у реєстрації місця проживання позивачів у визначеному ними будинку є ненадання заявниками необхідних документів чи інформації.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що роз`яснень того, які саме документи або інформацію заявниками не надано відповідачу, у заявах позивачів зазначено не було.
Причини відмови відповідач виклав вже пізніше у відзиві на позов, які описані вище.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що житлом може вважатись будь-яке приміщення за умови, якщо воно придатне для постійного або тимчасового проживання в ньому.
Такий висновок узгоджується з положеннями ч.1 ст.379 ЦК України, якою передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Придатність належного позивачу ОСОБА_1 будинку по АДРЕСА_1 для постійного в ньому проживання підтверджена позивачами належними доказами, зокрема, декларацією про готовність об`єкта до експлуатації (а.с.109-112), згідно якої будинок обладнаний холодним та гарячим водопостачанням, водовідведенням, опаленням АГВ, також технічним паспортом (а.с.46-50), з якого слідує, що садовий будинок складається з : 1-й поверх - сходів, житлової кімнати, комори, гаражу, санвузла, кухні, вітальні, тамбура; 2-й поверх - 4-х житлових кімнат, санвузла, сходів, коридору; підвал - 7-ми підсобних приміщень та сходів.
Також позивач надав докази постачання у вказаний будинок води, газу та електроенергії (а.с.43-45).
Отже, належний позивачу ОСОБА_1 будинок по АДРЕСА_1 можна віднести до жилого приміщення, призначеного та придатного для постійного або тимчасового проживання в ньому.
Також суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 10.10.2019 року по справі №2340/4673/18, яка полягає в наступному: 
- садовий будинок не зазначений в переліку об`єктів, які не входять до житлового Фонду, визначений ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української РСР;
- відмінність будівельних норм у частині вимог до окремих конструктивних рішень, що застосовуються під час будівництва житлових будинків у порівнянні з садовими будинками, не позбавляє останніх ознак, притаманних житлу, і не спростовує їхньої придатності для постійного проживання, за умови, що власник садового будинку з власної ініціативи пристосував його для цього, встановивши додаткове обладнання чи комунікації;
- факт будівництва садового будинку на підставі будівельних норм, що відрізняються від будівельних норм, установлених для житлових будинків, не спростовує того, що він може потім використовуватися для проживання в ньому.
Таким чином, суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав протиправними та скасував рішення відповідача про відмову у здійсненні реєстрації позивачів за адресою: м. Одеса, вул. Тимірязєва, 14Б.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність в заяві про реєстрацію ОСОБА_2 згоди власника житла – ОСОБА_1 , посвідченої її підписом, оскільки, по-перше - така підстава для прийняття спірних рішень не була зазначена відповідачем в заявах по суті справи під час розгляду в суді першої інстанції, а згідно приписів ч.2 ст.77 КАС України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин; по-друге – така підстава не стосується позивача ОСОБА_1 , по-третє – фактичні обставини справи не підтверджують реальність існування такої причини, як відсутність згоди власника житла на реєстрацію в ньому ОСОБА_2 , а тому відсутність підпису ОСОБА_1 в графі 2 – «Згода власника житла» на заяві ОСОБА_2 слід розцінювати як суто технічний недолік оформлення відповідної форми заяви про реєстрацію, який не може бути самостійною та достатньою причиною для відмови у проведенні реєстрації позивачів за місцем проживання. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 травня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено та підписано 02 липня 2020 року.

Головуючий суддя 	 	Кравченко К.В.	
Судді	    	Джабурія О.В.    Вербицька Н. В.