УХВАЛА

22 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  904/6251/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Зуєва В. А., Пількова К. М.,
секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,
за участю представників:
позивача - Кисіль Т. В. (адвокат), 
відповідача - не з`явилися,
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства ?Національна акціонерна компанія ?Нафтогаз України?
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі 
за позовом Акціонерного товариства ?Національна акціонерна компанія ?Нафтогаз України? 
до Комунального підприємства теплових мереж ?Криворіжтепломережа?
про стягнення суми пені, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань за договором постачання природного газу № 3257/1718-КП-5/3 від 26.09.2017 у загальному розмірі 17   670   673,53 грн,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія, Постачальник) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства теплових мереж ?Криворіжтепломережа? (далі - Підприємство) про стягнення з відповідача 12 027 250,11 грн пені за загальний період з 26.12.2017 по 16.12.2018, 4  032  125,45 грн інфляційних втрат за період з січня 2018 року по листопад 2018 року, 3 % річних у сумі 1  611  297,97 грн за період з 26.12.2017 по 16.12.2018, посилаючись на положення статей 509, 526, 530, 549, 610, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і статей 173, 174, 175, 193, 216, 230, 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
Позовна заява обґрунтовується неналежним виконанням Підприємством зобов`язань у частині своєчасної оплати вартості газу, поставленого позивачем за договором постачання природного газу від 26.09.2017 № 3257/1718-КП-5/3 (далі - договір).
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2020, позов задоволено частково: стягнуто з Підприємства на користь Компанії 6 013 625,06 грн пені, 1 611 297,97 грн 3 % річних та 4 032 125,45 грн інфляційних втрат, в решті в позові відмовлено. Клопотання Підприємства про зменшення розміру штрафних санкцій задоволено частково та зменшено розмір заявленої позивачем пені на 50 %.
Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 3, 525, 526, 530, 546, 549, 551, 599, 610, 611, 612, 625 ЦК України, статей 193, 231, 230, 232, 233 ГК України, з урахуванням яких суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на доведеність факту порушення відповідачем строків оплати поставленого природного газу та правомірне нарахування позивачем пені згідно з пунктом 8.2 договору. При цьому, господарський суд звернув увагу на те, що: основний борг відповідача за спірний період є погашеним до звернення із позовом до суду, відповідач не є кінцевим споживачем за спірним договором (пункт 1.2. договору), а відтак об`єктивна можливість здійснити розрахунок за спожитий природний газ залежить від платіжної дисципліни кінцевих споживачів такого газу, відповідачем вчинялися дії щодо якнайшвидшої оплати спожитого природного газу, проводилася претензійно-позовна робота зі стягнення заборгованості кінцевих споживачів природного газу задля спрямування отриманих коштів на погашення заборгованості перед позивачем, що свідчить про добросовісність дії відповідача та намагання здійснити якнайшвидшу оплату природного газу на користь позивача, відповідач не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору, наявність прострочення у судовому засіданні не заперечував, підприємство відповідача має стратегічне значення для регіону, метою діяльності підприємства є безперебійне постачання споживачам теплової енергії, відповідачем належними доказами підтверджено скрутне матеріальне становище його підприємства.
Одночасно з цим, господарський суд врахував інтереси позивача та прийняв до уваги, що діяльність Компанії має важливе значення щодо надійного і безпечного функціонування газотранспортної системи, тому задовольнив клопотання відповідача частково, зменшивши розмір пені на 50 процентів замість заявлених 70 процентів.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду і постановою апеляційної інстанції, 23.07.2020 Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 6 013 625,05 грн пені та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 23.07.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020.
Ухвалою Верховного Суду від 31.08.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі № 904/6251/19 та призначено розгляд цієї справи у судовому засіданні на 22.09.2020 о 15:45.
Відкриваючи касаційне провадження, суд касаційної інстанції виходив, зокрема із того, що скаржник обґрунтував наявність підстав для касаційного оскарження, передбачених у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, зокрема наголосив на застосуванні судом апеляційної інстанції статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14.
Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, у цьому випадку не підтвердилися, тому касаційне провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі №  904/6251/19 необхідно закрити з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. 
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§  56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно зі статтею 233 ГК України, на неоднакове застосування якої апеляційним судом посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Таким чином, за змістом норм статті 551 ЦК України і статті 233 ГК України зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності наведених вище виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу, а також розмір, до якого підлягає їх зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17, від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі №  916/65/18, від 18.06.2019 у справі № 914/891/16, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.11.2019 у справі № 922/937/19, від 19.12.2019 у справі №  912/1153/19.
Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновку щодо застосування норм права (статті 233 ГК України і частини 3 статті 551 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №  908/1453/14, оскільки підстави позовів у зазначеній справі та справі, що розглядається (№ 904/6251/19), і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 
Так, на відміну від справи № 904/6251/19, під час розгляду якої суди надали оцінку обставинам неналежного виконання Підприємством зобов`язань за договором, який за своєю правовою природою є правочином постачання природного газу відповідачу виключно з метою виробництва ним теплової енергії, яка споживається здебільшого бюджетними установами/організаціями, релігійними громадами та населенням, у справі №  908/1453/14 суди виходили з недоведеності виняткових обставин, які б слугували підставою для зменшення розміру стягуваної пені з комунального підприємства у зобов`язаннях за договором постачання електричної енергії, оскільки фінансовий стан позивача (Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго") є не менш скрутним, ніж у відповідача, зважаючи, зокрема, на наявність заборгованості позивача по заробітній платі та великий податковий борг, тому задля досягнення оптимального балансу інтересів обох сторін суд у вказаному випадку не може надати перевагу відповідачу.
Натомість викладені у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 904/6251/19 висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для зменшення розміру стягуваної пені на 50 % ґрунтуються на врахуванні таких фактичних обставин, які в їх сукупності мають винятковий характер для зменшення розміру штрафних санкцій: 
1)          основний борг відповідача за спірний період є погашеним до звернення із позовом до суду;
2)           відповідач не є кінцевим споживачем за спірним договором (пункт 1.2 договору), а відтак об`єктивна можливість здійснити розрахунок за спожитий природний газ залежить від платіжної дисципліни кінцевих споживачів такого газу;
3)           відповідачем вчинялися дії щодо якнайшвидшої оплати спожитого природного газу, проводилася претензійно-позовна робота зі стягнення заборгованості кінцевих споживачів природного газу задля спрямування отриманих коштів на погашення заборгованості перед позивачем, що свідчить про добросовісність дії відповідача та намагання здійснити якнайшвидшу оплату природного газу на користь позивача; 
4)          відповідач не ухиляється від відповідальності за порушення умов договору, наявність прострочення у судовому засіданні не заперечував;
5)          підприємство відповідача має стратегічне значення для регіону, метою діяльності підприємства є безперебійне постачання споживачам теплової енергії;
6)           відповідачем належними доказами підтверджено скрутне матеріальне становище Підприємства.
Отже, після відкриття касаційного провадження у справі № 904/6251/19 касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14 та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 904/6251/19.
З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Компанії на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі №  904/6251/19. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.07.2020 у справі №  904/6251/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                     В. А. Зуєв

                                                                                                     К. М. Пільков