Справа № 465/986/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/3482/19                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:53

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.
секретаря: Цапа П.М.
з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в загальній сумі 300000 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 21.11.2016 року, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Хюндай - Санта Фе» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація республіки Польща) вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , доньку позивачів, яка від отриманих травм померла на місці події. 30.01.2019 року кримінальне провадження 12016140000000994 від 22.11.2016 року за правовою кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу кримінального правопорушення. Вважають, що неправомірними діями водія ОСОБА_7 їм заподіяно моральну шкоду, у зв`язку із втратою доньки, що вплинуло на їх стан, оскільки з моменту ДТП та смерті доньки вони перебувають у важкому психологічному стані, зазнали психологічного стресу, пов`язаному з нервовим напруженням, повністю змінився їх життєвий уклад.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 на її користь моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 150000 грн. - відмовлено за недоведеністю таких.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 на його користь моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 150000 грн. - відмовлено за недоведеністю таких.
Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі вказують, що рішення суду є незаконним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначають, що суд першої інстанції безпідставно посилається на п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», оскільки їхня донька психічними захворюваннями не страждала, у відчаї чи депресії не перебувала, не була здатна до суїциду. Суд першої інстанції не встановив умислу потерпілої, надзвичайних або невідворотних за даних умов для водія подій, що виключало б його цивільно-правову відповідальність, як власника джерела підвищеної небезпеки. Вказують, що досудовим розслідуванням не встановлено, що ОСОБА_6 мала намір вчинити суїцид, оскільки доньці було всього 21 рік. Також на думку апелянтів, якщо суд першої інстанції послався на п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», то розмір відшкодування шкоди мав би бути зменшений, але не може бути повністю відмовлено у її відшкодуванні, що вказує на порушення судом норм матеріального права. Зазначають, що моральна шкода виявилась у душевних стражданнях, оскільки вони втратили найріднішу для них людину, їхню доньку, у зв`язку з чим повністю змінилось їхнє життя та вони весь час перебувають у важкому психологічному стані, оскільки з думкою про втрату доньки вони змушені жити до кінця своїх днів. Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності вини відповідача у ДТП, відсутності в його діях умислу чи необережності, відсутності процесуальних рішень про визнання винним ОСОБА_4 у вчиненні ДТП, а також з врахуванням того, що потерпіла перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2016 року приблизно о 22:30 год. у м. Львові по вул. В. Великого (прив`язка до вул. Тролейбусної), ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Хюндай - Санта Фе» реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація республіки Польща) вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка від отриманих травм померла на місці події.
За даним фактом Головним управлінням національної поліції у Львівській області відомості про вчинення кримінального правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016140000000994 від 22.11.2016 року, за правовою кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України.
30 січня 2019 року кримінальне провадження 12016140000000994 від 22.11.2016 року за правовою кваліфікацією ч.2 ст. 286 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Зазначена вище постанова про закриття кримінального провадження, позивачами не оскаржувалася.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки
Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що в ході проведення досудового розслідування не представилося можливим встановити чи в діях водія автомобіля «Хюндай Сантафе» реєстраційний номер НОМЕР_1  (реєстрація республіки Польща),  ОСОБА_4  є порушення чинних вимог ПДР України, які б перебували у причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної пригоди, однак встановлено, що в діях пішохода ОСОБА_6  є порушення чинних вимог ПДР України, а саме п.п. 4.9 та 4.14 (а), які виразилися в тому, що вона вийшла на регульований пішохідний перехід (смугу руху автомобіля «Хюндай Сантафе»), не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, вийшла на регульований пішохідний перехід на заборонений сигнал світлофора для пішоходів, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, і оскільки постановою про закриття кримінального провадження встановлено відсутність вини ОСОБА_4 у вчиненні даного кримінального правопорушення, а також порушення ним чинних Правил дорожнього руху України, натомість встановлено провину пішохода ОСОБА_6 , а саме п.п. 4.9 та 4.14 (а) ПДР України, то ОСОБА_4 не може нести відповідальності за завдану позивачам моральну шкоду.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Згідно з висновком автотехнічного дослідження №3218 від 23.01.2019 року, якщо пішохід ОСОБА_6 з моменту виходу на проїзну частину дороги до моменту наїзду пройшла спокійною чи повільною ходою то при таких вихідних даних причиною даної ДТП з технічної точки зору може бути та обставина, що водій ОСОБА_4 не своєчасно застосував екстрене гальмування. Якщо пішохід ОСОБА_6 з моменту виходу на проїзну частину дороги і до моменту наїзду пробігла спокійним чи швидким бігом то при таких вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, водій ОСОБА_4 не мав можливості зупинити транспортний засіб, оскільки відстань була недостатньою для уникнення наїзду.
Про зазначені обставини вказано у постанові про закриття кримінального провадження від 30 січня 2019 року, згідно з якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12016140000000994 від 22.11.2017 року було закрито у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. 
Відповідно до роз`яснень п.7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
На думку колегії суддів, ОСОБА_4 , як володільцем джерела підвищеної небезпеки, на якого законом покладено обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили, не доведено належними та допустимими доказами, що потерпіла ОСОБА_6 передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП зі смертельним наслідком. 
Твердження про умисел потерпілої ОСОБА_6 є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами, не підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження від 30.01.2019 року, аналізуючи зміст якої колегія суддів не встановила умислу у діях потерпілої ОСОБА_6 , що би виключав відповідальність ОСОБА_4 за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.
І оскільки ОСОБА_4 не довів, що шкоду завдано внаслідок умислу потерпілої чи внаслідок непереборної сили, саме він повинен нести відповідальність за шкоду, завдану смертю ОСОБА_6 . 
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю .
Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95р., слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ,   заподіяних   фізичній   чи   юридичній   особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Окрім того, на підставі ч. 1 п. 9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до роз`яснень абз. 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).
Положення ст. 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності.
Колегія суддів вважає, що сам факт загибелі ОСОБА_6 спричинив моральні страждання її батькам, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що спростовує твердження ОСОБА_4 , його представника про необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки завдання моральної шкоди не підтверджені належними доказами.
Висновки суду першої інстанції спростовуються моральними стражданнями та переживаннями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які вони пережили, усвідомлюючи втрату доньки, близької та дорогої їм людини, яка загинула у зовсім молодому віці 21 рік, загибель доньки внаслідок ДТП була для батьків непомірним стресом, який вони пережили, дізнавшись про її загибель, споглядання понівеченого її тіла, розуміння втрати її назавжди, розумінням того, що назавжди позбавлені можливості відчувати її любов та підтримку, усвідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 того, що батьки не повинні хоронити своїх дітей, і що на старості років нікому буде ними опікуватись.
Враховуючи вищенаведене, глибину моральних переживань та душевних страждань батька та матері, яких вони зазнали, пережили та переживають, втративши найдорожчу, найближчу, найріднішу людину - доньку, яку вони виховували, оберігали, любили, яка трагічно загинула внаслідок ДТП, враховуючи вимоги розумності та справедливості, а також зважаючи на обставини загибелі ОСОБА_6 , грубу необережність потерпілої, яка сприяла настанню ДТП, відсутність умислу потерпілої чи непереборної сили, те, що відповідач протягом такого тривалого часу добровільно хоча б частково відшкодував завдану моральну шкоду, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на думку колегії суддів на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілої ОСОБА_6 , слід стягнути на користь її батьків, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , по 100000.00 грн. на кожного з позивачів.
Доводи ОСОБА_4 , його представника щодо наявності підстав для звільнення його від відповідальності за шкоду, завдану смертю потерпілої ОСОБА_6 у зв`язку із умислом потерпілої, є безпідставними, оскільки, ОСОБА_4 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами наявності умислу потерпілої чи обставин непереборної сили, що виключало б відповідальність за завдану шкоду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 - задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 по 100 000 грн. кожному на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.07.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Мельничук О.Я.