Справа № 441/1233/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/609/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:2

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,
секретар: Бадівська О.О.,
за участі в судовому засіданні представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника третьої особи ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області в складі судді Яворської Н.І. від 18 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за набувальною давністю, -
               в с т а н о в и л а : 
       рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 в позові до Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 за набувальною давністю - відмовлено.
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .
В апеляційні скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити повністю, визнати за нею право власності на 1/2 частку у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1 власності за набувальною давністю та вирішити витання про розподіл судових витрат. Вказує, що з оскаржуваним рішенням, з висновками суду, викладеними в оскаржуваній Постанові апелянт не погоджується, вважає їх помилковими, а рішення незаконним, необґрунтованим, постановленим з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, що є безумовними підставами для його скасування. Зазначає, що недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими полягає у тому, що судом першої інстанції помилково встановлено що ОСОБА_3 ніби то претендує на спірну частку у будинковолодінні, як спадкоємець ОСОБА_5 . Так, апелянт заперечує обґрунтованість гіпотетичних претензій ОСОБА_3 з підстав відсутності пред`явленого позову стосовно спірного майна указаною особою. Звертає увагу на те, що Речичанська сільська рада є єдиним можливим відповідачем по справі, так як правовідносини, про які йдеться виникли не зі спадкових правовідносин, а з давності відкритого та законного володіння майном. Позаяк, позивачу з 2010 року належить на праві власності 1/2 частки у спірному майні, лише та виключно вона відкрито та законно користується усім будинковолодінням, інших даних про те, що указаним майном (спірною часткою) володіють та користуються інші особи – нема, такі не встановлені судом, тому наявні усі підстави для визнання спірної частки за позивачем у порядку ст. 344 ЦК України. Вказує, що сам відповідач стверджує про підставність заявленого позову. Також, зазначає, що висновок суду про те, що позов пред`явлено до не того відповідача, позаяк, територіальна громада села в особі Речичанської сільської ради не набула у власність спірне частку у майні є помилковим зважаючи на абз.2 п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, відповідно до якого «відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.». Перелічені особи є відсутні та не встановлені судом, а єдиним належним відповідачем у даній справі залишається територіальна громада села в особі Речичанської сільської ради. Окрім цього, спірна частка у будинковолодінні не може вважатися безхазаяйною річчю, позаяк користується цілим житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами (будинковолодіння) АДРЕСА_1 одна особа – ОСОБА_1 , яка є власником 1/2 частини указаного майна.
В судове засідання окрім представників позивачки та третьої особи решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що інтереси частин учасників у судовому засіданні захищали представники.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивачки на підтримання апеляційної скарги, представника третьої особи – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на неї, усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 328, 335, 344 ЦК України, ч.1 ст. 81 ЦПК України, п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7 лютого 2014 року, та відмовляючи в позові, виходив з того, що ОСОБА_1 згідно рішення від 03.03.2010 Городоцького районного суду Львівської області оформила право спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку в АДРЕСА_1 , яке визнано за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 . Згідно рішення суду будинок в АДРЕСА_1 належав по 1/2 частині ОСОБА_6 і ОСОБА_5 . Рішення набрало законної сили. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, право спільної часткової власності на 1/2 будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 . Позивач вказував, що оскільки другий співвласник ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і ніхто із спадкоємців не успадкував його частку, а тепер строки пропущено, тому претендувати на цю частку будинку може лише Речичанська сільська рада, проте вона відкрито, безперервно володіє будинком, тому вважав, що є всі підстави, передбачені ст.344 ЦК України для визнання права власності за нею на не успадковану частину спірного будинку.Враховуючи положення ст.ст.335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Суд зазначив, що із змісту позовної заяви та пояснень учасників справи вбачалося, що позивач достеменно знала, що користується половиною будинку, яка належала  ОСОБА_5 , доказів того, що спадкоємці відсутні після смерті останнього суду не надано. Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Суд зазначив, що частка у спірному майні у розмірі 1/2, яка є предметом спору, а ні позивачу, а ні померлому ОСОБА_5 в натурі не виділялася, а отже у даному випадку і визначити чуже майно не є можливим. Згідно наведених вище норм цивільного законодавства відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною даністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна, а в даному разі стороною позивача, у порушення вимог ст.81 ч.1 ЦПК України, суду не надано доказів переходу спірного майна у власність територіальної громади, суд вважав, що визначивши відповідальною особою у спірних правовідносинах Речичанську сільську раду Городоцького району Львівської області, яка не була і не є власником спірного майна позивач пред`явив позов до неналежного відповідача.Суд приймав до уваги посилання представника позивача, встановлені апеляційним судом, що ОСОБА_7  з членами сім`ї вийшов зі складу колгоспного двору у власності якого перебула 1/2 частина спірного будинку. Однак, це не може служити спростуванням даного предмету позову, оскільки рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 березня 2010 залишено в силі, в ньому мови про колгоспний двір не йде, а чітко зазначено кому належать частки в будинку в АДРЕСА_1 .Суд також зазначив, що визнання позову Речичанською сільською радою не заслуговує на увагу, оскільки самим представником ОСОБА_8 в судовому засіданні у цивільній справі № 2-92/2010 було ствердно дано пояснення, що житловий будинок в АДРЕСА_1 сті належав по 1/2 частині ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , не успадковану частину майна відумерлим не визнавалось. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про безпідставність позову, а тому у його задоволенні суд відмовив.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції – немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також судовій практиці Верховного Суду, що враховується судами при виборі та застосуванні норм права у спірних правовідносинах.
31.08.2017р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Речичанської сільської ради Городоцького району Львівської області, третя особа ОСОБА_3 , у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину (частку) житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 .
        Позов мотивувала тим, що вона більше десяти років фактично відкрито, безперервно користується всією корисною площею будинковолодіння на АДРЕСА_1 в цілому, а тому вважає, що вона на підставі ст. 344 ЦК України набула право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 7.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119.
П. 11 вказаної Постанови передбачає, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.
Крім цього, згідно п. 13 цієї ж Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), зроблено висновок про те, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності».
Також, із постанови Верховного суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц вбачається таке.
«Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.  
При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
У цій справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правих підстав, не могла не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже  власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нею не буде підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла.».
Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції –   ОСОБА_1 згідно рішення від 03.03.2010 Городоцького районного суду Львівської області оформила право спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку в АДРЕСА_1 , яке визнано за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 (а.с.9,10)
З рішення суду, також, вбачається, що будинок в АДРЕСА_1 належав по 1/2 частині ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (а.с.9). Рішення суду набрало законної сили.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що право спільної часткової власності на 1/2 будинку АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.10).
Із змісту позовної заяви та пояснень учасників справи вбачається, що позивач достеменно знала з моменту заволодіння нею майном та не могла не знати про те, що вона володіє чужим майном, доказів протилежного позивачкою не надано та навіть доводів цього не наведено.
Враховуючи вказане не слід вважати, що мав місце факт добросовісності заявниці на момент отримання нею майна і відповідно відсутня уся сукупність обставин необхідних для застосування механізму ст. 344 ЦК України.
Також, як вбачається із змісту Постанови Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі № 713/2055/16ц, стаття 344 ЦК України не поширюється на частку у спільній частковій власності, яка не є окремим об`єктом нерухомості.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
               Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 грудня 2018 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

       Повний текст постанови складено 15.09.2020р.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик
Судді:                                                                         Т.І. Приколота
                                                                                                                        М.М. Шандра