Справа № 213/2779/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        09 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Кондора Р.Ю., Готра Т.Ю.
з участю секретаря судового засідання: Микуляк Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 квітня 2020 року, ухваленого головуючим суддею Кость В.В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
в с т а н о в и в :
Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі – Банк) з врахуванням заяви від 04.09.2019 року звернулось у суд з вище наведеним позовом. Посилається на те, що 17 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-Заяву № б/н від цієї ж дати. Ця заява, за твердженням позивача, разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між Банком і відповідачем Договір про надання банківських послуг (далі – Договір). Відповідно до умов ст. 207, 634, 638, 639 та 642 Цивільного кодексу України, Банк вважає, що підписанням вказаної заяви доводиться укладення між сторонами договору в письмовій формі та ознайомлення відповідачки з його умовами. На підставі вказаної заяви ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначив, що відповідачка не сплачувала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, а тому з посиланням на умови Договору та статті 509, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 617, 629, 1050, 1054 Цивільного кодексу просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що утворилась станом на 31.08.2019 в розмірі на загальну суму 127 724,08 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 14 квітня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, позивач просить апеляційний суд скасувати рішення місцевого суду та винести постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що кредитний договір між позивачем та відповідачем було укладено у встановленому законом порядку, який є обов`язковим для виконання сторонами. Позивач виконав свої зобов`язання по договору, і у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань по договору, відповідач повинен погасити заявлену Банком заборгованість по договору кредиту. Вказує, що Банком доведено факт укладення договору в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідач отримала Кредитну картку «Універсальна» з поновлювальною кредитною лінією в межах встановленого ліміту заборгованості. Активувавши кредитну картку відповідачка користувалась грошовими коштами і тим самим виконувала умови кредитного договору протягом 2012-2019 років, частково сплачуючи заборгованість за договором у виді відсотків, пені та комісії. А отже, визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. З виписки по рахунку вбачається, що сума використаних коштів складає більше 114 923,94 грн. Не дивлячись на це суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, що призвело до порушення прав позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору саме на таких умовах, не доведено усіх істотних умов договору, а отже відсутні підстави для задоволення позову.

Однак апеляційний суд не може у цілому погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Так, в матеріалах справи наявна «Анкета-Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яку 17 лютого 2012 року підписала ОСОБА_1 та зазначила суму кредитного ліміту по платіжній кредитній карті «Універсальна» у розмірі 1 000 грн., (а.с.9). Відповідно до цієї Анкети-Заяви відповідач погодилась, що така заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею і Банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» що складаються з 4-х видів» (а.с. 10), та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, (а.с. 11-33).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 травня 2019 року становить 533 125,62 грн. і складається із: заборгованості за тілом кредиту – 7 818,87 грн., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами – 519 699,37 грн., нарахованих пені за несвоєчасне виконання умов договору – 5 606,92. Водночас, позивач користуючись своїм диспозитивним правом, ставить вимогу про стягнення з відповідача лише заборгованості за період з 18.03.2012р. по 31.08.2017р. на суму 127 724,08 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту – 7 818,87 грн., заборгованості за процентами за користування кредитними коштами – 119 905,24 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання полягає у приєднанні другої сторони до запропонованого договору в цілому, а його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно анкети-заяви, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, є складовими кредитного договору. Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, банком не надано доказів, що саме долучені ним витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» що складаються з 4-х видів» діяли на момент укладення кредитного договору, позаяк такі не підписані позичальником. Також позивачем взагалі не долучено Пам`ятки клієнта, яка є складовою кредитного договору згідно анкети-заяви.

Отже, надані позивачем до суду першої інстанції докази не дають можливості встановити усі істотні умови кредитного договору.

Крім зазначеного, колегія суддів враховує також наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у Постанові від 03 липня 2019 року зазначила, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За цих обставин та відсутності наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, виходячи з вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання позивача на Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. А також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в Анкеті-Заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини стосуються відносин, які виникли між Банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі – Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. На підтвердження даного твердження матеріали справи не містять Пам`ятки клієнта про умови кредитування, яка є невід`ємною складовою Договору про надання банківських послуг, і таку представник позивача не надав колегії суду в судовому засіданні, заявивши при цьому, що така Пам`ятка надавалась ОСОБА_1 , але доказів цього не представив суду. 

Зважаючи на встановлені обставини, надана позивачем Анкета-Заява сама по собі не є належним і достатнім доказом укладення кредитного договору. Такий договір не містить всіх істотних умов, необхідних для договорів кредиту за якими сторони досягли згоди, зокрема – строків повернення кредиту, порядку та форми сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яку 17 лютого 2012 року підписала ОСОБА_1 , зазначено що договір про надання банківських послуг складається з цієї заяви, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Оскільки відсутні три з чотирьох складових договору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження усіх істотних умов укладення кредитного договору.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача на ту обставину, що активувавши дію кредитної картки, ОСОБА_1 користувалась грошовими коштами, та при цьому визнала умови Договору про надання банківських послуг, частково сплачуючи заборгованість за договором у виді відсотків, пені та комісії. Оскільки, таке твердження позивача є хибним за відсутності доказів укладення договору про надання банківських послуг, що унеможливлює пред`явлення вимоги до відповідача саме на тих умовах, які позивач заявив у судовому порядку, а не за те, що така користувалась грошовими коштами позивача. У той же час, АТ КБ «ПриватБанк» вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, останній не пред`являв у даному спорі. Вказане у свою чергу є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення відсотків, що судом першої інстанції і зроблено.

Водночас, колегія суддів зауважує на тому, що під час вчинення дій з укладення сторонами кредитного договору від 17 лютого 2012 року була підписана ними Анкета-Заява у якій відсутнє посилання на строк повернення кредитних коштів.

Внаслідок цього, фактично отримані ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 7818,87 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, які нею використані на власні потреби у добровільному порядку не повернуто АТ КБ «ПриватБанк». Та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. А тому, колегія суддів вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати ОСОБА_1 обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 

Таким чином, наявні правові підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь кредитора суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 7818,87 гривень.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку є обґрунтованими лише в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у цій частині вимоги з ухваленням нового судового рішення по задоволення позову. Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Але ж пред`являючи позов, АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа повинна була сплатити 1,5% судового збору від ціни позову (це 1915,86 грн.), однак не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму 1921,00 грн. (на 01.01.2019 року). А за подачу апеляційної скарги Банк повинен був сплатити 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви і це становить 2881,50 грн.

Зазначене вказує на те, що хоч апеляційний суд і частково задовольнив позовні вимоги на загальну суму 7818,87 грн. Але ж при зверненні позивача у суд з позовом на дану суму, позивач все одно як юридична особа зобов`язаний був сплатити судовий збір не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму 1921,00 грн., а при зверненні з апеляційною скаргою 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Таким чином з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» все одно слід було б стягнути судовий збір у сумі 4802,50 грн. (1921 + 2881,50) не дивлячись на те, що позов задоволено частково, (а.с. 2, 179).

Виходячи з наведеного та керуючись положеннями статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 квітня 2020 року, скасувати в частині відмови у стягненні тіла кредиту та ухвалити у цій частині вимоги нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 7818,87 грн., заборгованості за тілом кредиту.

У решті позовних вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Стягнути ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 4802,50 грн., судового збору. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 11 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:
       Судді: