ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4411/20 Справа № 201/740/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2020 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту придбання майна та визнання його особистою власністю, -
В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 14 вересня 2002 року по 07 листопада 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей, малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають разом з матір ю та перебувають на її утриманні.
З час шлюбу, подружжя за спільні кошти придбало рухоме та нерухоме майно, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , та транспортний засіб “Сhevrolet Aveo” 2007 року випуску номерний знак НОМЕР_1 . 
Враховуючи, що згоди щодо добровільного порядку поділу вказаного майна сторонами не досягнуто, позивач, посилаючись на положення статей 57,60, 69-72 СК України, просила поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя між нею та відповідачем, визнати за нею з урахуванням інтересів дітей право власності на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , та 1/2 частину автомобіля “Сhevrolet Aveo” 2007 року випуску номерний знак НОМЕР_1 .
Не погодившись з первісним позовом, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про встановлення факту придбання майна та визнання його особистою приватною власністю автомобіля “Сhevrolet Aveo” 2007 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , та будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , за власні кошти та зі своїх матеріалів.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 72/100 частини спірного будинку не придбавалося у період шлюбу, як це стверджує ОСОБА_1 , а належало йому особисто на підставі договору дарування від 18 червня 2001 року.
Бажаючи отримати у власність весь будинок, оскільки він знаходився під одним дахом та потребував ремонту, але 28/100 частки належало сім`ї ОСОБА_5 , які мешкали в Російської Федерації, що ускладнило укладання угоди, тому зазначену частину домоволодіння він придбав вже після укладання шлюбу за власні кошти, надані його батьками, що виключає можливість вважатися спірну нерухомість спільною сумісною власністю. 
Оскільки будинок був старим, у 2005 році зніс його та на його місці збудував новий, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2006 року. 
Зазначає, що ОСОБА_1 не приймала аніякої участі в будівництві нового жилого будинку, який знаходиться на його земельній ділянці, й тому не має аніяких правових підстав для внесення домоволодіння до складу сумісної власності. 
Отже, ОСОБА_1 намагається незаконно заволодіти часткою його будинку, так само як і часткою автомобіля, який також є його особистою власністю, бо кошти на придбання транспортного засобу були отримані ним в борг, за яким колишня дружина ніяких зобов`язань не несла.
Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені жодним доказом.
Враховуючи вищезазначені обставини, та з метою захисту своїх права, запобігання від неправомірних посягань, просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити його вимоги за зустрічним позовом про встановлення фактів придбання транспортного засобу “Сhevrolet Aveo” 2007 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , та будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , за власні кошти та зі своїх матеріалів.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено. 
Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено частково.
Визнано автомобіль “Сhevrolet Aveo” 2007 року випуску номерний знак  НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_2 . 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для віднесення майна у домоволодінні, включаючи господарські будівлі та збудований будинок, до спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 60, 61 СК України та його поділу,  оскільки позивачка не надала доказів придбання спірної частки домоволодіння та участі у будівництві нового житлового будинку, у поліпшенні майна відповідача, зведені нового будинку та розміру частки свого вкладу, а рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований будинок, не може бути підставою для віднесення цього майна до спільної сумісної власності подружжя.
Стосовно автомобіля Сhevrolet Aveo 2007 року випуску, суд першої інстанції з урахуванням розписки від 25 серпня 2015 року, дійшов висновку про те, що зазначене майно хоча і було придбано у 2015 року під час шлюбу, але за кошти, які ОСОБА_2 отримав в борг, оскільки ОСОБА_1 не приймала на себе зобов`язань щодо виплати боргу та весь тягар відповідальності належить ОСОБА_2 особисто, отже зазначено майно слід визнати його особистою приватною власністю.
Відмовляючи ОСОБА_2 в решті позовних вимог суд виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2006 року за ОСОБА_2 вже визнано право власності на спірний будинок, яке є чинним на час розгляду справи.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином всіх фактичних обставин справи не з`ясував та не надав належної оцінки її доводам, у зв`язку чим дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні її позову.
Суд першої інстанції не повно та не всебічно з”ясував джерело придбання майна подружжя, що зумовило порушення вимог статті 57, 60 СК України та дійшов висновків, які не ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав. 
Судом встановлено, що сторони у справі з 14 вересня 2002 року по 07 листопада 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мешкають з позивачем та перебувають на її утриманні.
На підставі договору дарування від 18 червня 2001 року ОСОБА_2 належить 72/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
Згідно договору купівлі-продажу від 09 червня 2003 року ОСОБА_2 придбав 28/100 частки цього домоволодіння по АДРЕСА_1 .
Домоволодіння складалося з житлового будинку А-1 житловою площею 37,8 кв. сараїв Б, Е, Ж, вбиральні Д, Г, душу З, літньої кухні, тимчасових сараїв, огорож, споруд та замощення. 
В 2005 році житловий будинок у домоволодінні був знесений та замість нього самочинно збудовано новий житловою площею 55,0 кв.м., загальною 82,1 кв.м.
Будівництво здійснювалося у два етапи шляхом знесення однієї частини старого будинку та будівництва нових приміщень, а потім іншої частини будинку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2006 року було визнано право власності назначений будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 55,0 кв.м., загальною 82,00 кв.м. за ОСОБА_2 
В 2015 році ОСОБА_2 придбав автомобіль Сhevrolet Aveo 2007 року випуску номерний знак НОМЕР_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог, в частині визнання права власності на автомобіль Сhevrolet Aveo 2007 року випускуномерний знак НОМЕР_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає встановленим обставинам у справі.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У пунктах 22–24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69–72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Враховуючи, що титульний власник об`єктів нерухомості ОСОБА_2 наданими доказами спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутністю правових підстав для віднесення майна у домоволодінні, включаючи господарські будівлі та збудований будинок, до спільної сумісної власності подружжя у розумінні статей 60,61 СК України та його поділу, оскільки позивачка не надала доказів придбання спірної частки домоволодіння та участі у будівництві нового житлового будинку, у поліпшенні майна відповідача, зведені нового будинку та розміру частки свого вкладу, а рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований будинок не може бути підставою для віднесення цього майна до спільної сумісної власності подружжя. 
Стосовно автомобіля Сhevrolet Aveo 2007 року випуску, суд першої інстанції з урахуванням розписки від 25 серпня 2015 року, дійшов висновку про те, що зазначене майно хоча і було придбано у 2015 року під час шлюбу, але за кошти, які ОСОБА_2 отримав в борг, оскільки ОСОБА_1 не приймала на себе зобов`язань щодо виплати боргу та весь тягар відповідальності належить ОСОБА_2 особисто, отже зазначено майно слід визнати його особистою приватною власністю.
Варто зауважити, що ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), проте прямого визначення цих понять не міститься.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
За змістом норм статей 181, 331 ЦК України новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. 
Отже, здійснені ремонтні роботи та реконструкції житла, за час спільного проживання подружжя, з метою поліпшення умов життя та в інтересах сім`ї є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св18).
Відмовляючи ОСОБА_2 в решті позовних вимог суд виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2006 року за ОСОБА_2 вже визнано право власності на спірний будинок, яке є чинним на час розгляду справи.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 за власні кошти ОСОБА_2 та з його матеріалів, рішенням суду першої інстанції було відмовлено, тоді як в ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду від 21 січня 2020 року, позов ОСОБА_2 в указаній частині в апеляційному порядку не переглядається.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних і беззаперечних доказів на підтвердження позовних вимог, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не повно та не всебічно з”ясував джерело придбання майна подружжя, що зумовило порушення вимог статті 57, 60 СК України та дійшов висновків, які не ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів не заслуговують на увагу, оскільки згіднозі статтями 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства) суд «не з`ясовує» майно, не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити такі докази щодо його набуття. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином всіх фактичних обставин справи не з`ясував та не надав належної оцінки її доводам, у зв`язку чим дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні її позову не заслуговують на увагу, оскільки не можуть бути підставами для скасування рішення суду, були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги про те, що показаннями свідків, наданими ОСОБА_2 квитанціями не може доводитися факт будівництва спірного житлового будинку батьками відповідача, висновків суду першої інстанції не спростовують.
ОСОБА_1 не надала суду жодних документів з метою підтвердження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2020 року  —  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида