Постанова
Іменем України
 
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/2702/19
провадження № 61-3105св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Львівське комунальне автотранспортне підприємство № 1,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року у складі судді Теслюка Д. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Крайник Н. П., Мельничук О. Я., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно наказу № 72-к  директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 від 01 березня 2019 року, виданого на виконання рішення Сихівського районного суду                          м. Львова від 21 лютого 2019 року, його було поновлено на роботі на посаді водія автобуса. Пунктом 3 цього наказу його відсторонено від роботи на час проходження позачергового медичного огляду щодо придатності до керування транспортним засобом із збереженням транспортного засобу.
 
Наказом № 121-к директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 від 12 квітня 2019 року його звільнено з займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
 
Посилаючись на незаконність свого звільнення, оскільки він був відсутній на роботі через проходження медичного огляду, а з 11 березня 2019 року перебував у додатковій відпустці, під час якої захворів та перебував на лікуванні, й відповідно відпустка мала бути продовжена на час лікування. Крім того, він не міг вчинити прогул, так як відносно нього не було винесено наказу про допуск до роботи після проходження медичного огляду, не було визначено його робоче місце та не було ознайомлено з посадовими обов`язками і правами, а також з наказом про поновлення на роботі, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі у Львівському комунальному автотранспортному підприємстві № 1 на посаді водія автобуса та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач 11 березня 2019 року, 12 березня 2019 року, 28 березня 2019 року, 29 березня 2019 року, 01 квітня  2019 року, 02 квітня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року та                    10 квітня 2019 року був відсутній на роботі без поважних причин, що є підставою для звільнення його з роботи за прогули на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Звільнення позивача проведено відповідачем із дотриманням усіх норм трудового законодавства, доказів поважності причин відсутності на роботі позивачем не надано, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішенняСихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 699/640/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). ОСОБА_1 у скарзі  зазначає про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 577/4703/17 та у справі № 724/1511/16-ц, які застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні щодо віднесення щорічної додаткової відпустки до щорічних відпусток, визначених статтею 4 Закону України «Про відпустки» і не перенесення (не продовження) її на дні тимчасової непрацездатності працівника (пункт 2 статті 389 ЦПК України). Через відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 статті 389 ЦПК України) суди неправильно витлумачили норми статей 29, 32, 33, 46 КЗпП України, та дійшли помилкових висновків щодо питань відсторонення від роботи, визначення працівникові іншого робочого місця, способу фіксації відсутності працівника на роботі та членства у первинній профспілковій організації. Крім того, судами допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено належним чином зібрані у справі докази та надано їм невірну правову оцінку (пункт 4 статті 389 ЦПК України).
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
 
У травні 2020 року Львівське комунальне автотранспортне підприємство № 1 подало  відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні. Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, невірного розуміння вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Львівським комунальним автотранспортним підприємством № 1 з грудня 2016 року.
 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 лютого 2019 року ОСОБА_1 поновлено на посаді водія Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1.
 
Наказом директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 від 01 березня 2019 року № 72 ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді водія автобуса.
 
Пунктом 3 цього наказу ОСОБА_1 відсторонено від роботи водія автобуса на час проходження позачергового медичного огляду щодо придатності до керування транспортним засобом із збереженням заробітної плати.
 
На час проходження позачергового медичного огляду та на час проведення службового розслідування, ОСОБА_1 визначено тимчасове робоче місце у класі безпеки руху, про що повідомлено позивача належним чином, що підтверджується актами від 04 березня 2019 року та від 08 квітня 2019 року.
 
Наказом № 80-к директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 від 11 березня 2019 року ОСОБА_1 надано додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 календарних днів у період                                      з 14 березня 2019 року по 27 березня 2019 року, як учаснику бойових дій на підставі поданої ним заяви.
 
Згідно заяви ОСОБА_1 від 27 березня 2019 року, яка зареєстрована Львівським комунальним автотранспортним підприємством № 1 за № 185         04 квітня 2019 року, позивач просив прийняти листок непрацездатності та продовжити додаткову відпустку на 10 днів.
 
Дані про прийняття рішення адміністрацією відповідача щодо продовження відпустки позивача матеріали справи не містять.
 
Відповідно до:
 
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О. І. від 11 березня 2019 року та акта про відсутність на роботі № 1 від 11 березня 2019 року, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                11 березня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О. І. від 12 березня 2019 року та акта про відсутність на роботі від 12 березня 2019 року № 2, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                        12 березня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної старшого диспетчера Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Гачинської Н. Я. від 28 березня               2019 року та акта про відсутність на роботі від 28 березня 2019 року № 4, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                        28 березня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної старшого диспетчера Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Гачинської Н. Я. від 29 березня               2019 року та акта про відсутність на роботі   від 29 березня 2019 року № 5, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                        29 березня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О. І. від 01 квітня 2019 року та акта про відсутність на роботі  від 01 квітня 2019 року № 6, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                        01 квітня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О. І. від 02 квітня 2019 року та акта про відсутність на роботі  від 02 квітня 2019 року № 7, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                        02 квітня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О. І. від 03 квітня 2019 року та акта про відсутність на роботі  від 03 квітня 2019 року № 8, ОСОБА_1 не з`явився на роботу впродовж цілого робочого дня                        03 квітня 2019 року з 8 години 00 хвилин до 16 години 30 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О. І. від 09 квітня 2019 року та акта про відсутність на роботі від 09 квітня 2019 року № 14, ОСОБА_1 був відсутній на роботі 09 квітня 2019 року з 8 години              00 хвилин до 13 годин 00 хвилин та не повідомив про причини відсутності;
-          доповідної виконуючого обов`язки заступника директора з питань планування та експлуатації маршрутів Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Струтинського О.І. від 10 квітня 2019 року та акта про відсутність на роботі  від 10 квітня 2019 року № 15, ОСОБА_1 був відсутній на роботі 10 квітня 2019 року з 8 години                       00 хвилин до 11 годин 00 хвилин та не повідомив про причини відсутності.
 
Вказані дні відсутності позивача на роботі узгоджуються з табелями робочого часу за березень і квітень 2019 року.
 
Наказом директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Хамули О. Р. від 05 квітня 2019 року № 233 призначено проведення службового розслідування причин відсутності на роботі водія автобуса                  ОСОБА_1 впродовж 11 березня 2019 року, 12 березня 2019 року, 28 березня                 2019 року, 29 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 02 квітня 2019 року,                     03 квітня 2019 року, 04 квітня 2019 року та наказано відібрати у нього пояснення щодо відсутності на роботі.
 
Наказом директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Хамули О. Р. від 08 квітня 2019 року № 234 ОСОБА_1 наказано надати письмові пояснення про відсутність на роботі 11 березня 2019 року, 12 березня 2019 року, 28 березня 2019 року, 29 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року,            02 квітня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 04 квітня 2019 року.
 
ОСОБА_1 ознайомлено з вказаними наказами відповідача, проте позивач відмовився надати усні чи письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі та підписувати накази, про що складено відповідні акти від 05 квітня 2019 року № 10 та від 08 квітня 2019 року № 12.
 
Наказом директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Хамули О. Р. від 11 квітня 2019 року № 236 ОСОБА_1 наказано надати письмові пояснення про відсутність на роботі 09 квітня 2019 року та 10 квітня 2019 року, з яким останнього ознайомлено, проте позивач відмовився надавати будь-які пояснення, що підтверджується актом від 11 квітня 2019 року № 16.
 
Листом від 11 квітня 2019 року № 04/04 первинна профспілкова організація Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 повідомила директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 про те, що ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації, а відтак попередня згода такої організації на звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України не вимагається.
 
Наказом директора Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 Хамули О. Р. від  12 квітня 2019 року № 121-к ОСОБА_1 звільнено з посади водія автобуса за прогули без поважних причин, здійснені 11 березня 2019 року, 12 березня 2019 року, 28 березня 2019 року, 29 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 02 квітня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року та 10 квітня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої                      статті 40 КЗпП України.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
 
Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
 
Прогул – це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).
 
Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.
 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом                    4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
 
Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
 
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. 
 
Отже, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
 
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 (провадження № 61-72св17) зроблено висновок, що «основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».
 
Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1                         (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).
 
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутність ОСОБА_1 на роботі                 11 березня 2019 року, 12 березня 2019 року, 28 березня 2019 року, 29 березня 2019 року, 01 квітня 2019 року, 02 квітня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 03 квітня 2019 року, 09 квітня 2019 року та 10 квітня 2019 року є прогулом, оскільки він був відсутнім на роботі у вказаний період без поважних причин, що зафіксовано актами відповідача та підтверджується належними доказами, а тому у Львівського комунального автотранспортного підприємства № 1 були правові підстави для його звільнення на підставі пункту 4 частини першої  статті 40 КЗпП України. При звільненні позивача дотримано положення статей 116, 147, 148, 149 КЗпП України, та не порушено вимоги статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації, оскільки позивач не є її членом.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про поважність причин його відсутності на роботі, оскільки він проходив медичний огляд,  та про застосування судами норм права без врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року  у справі № 699/640/18, є необґрунтованими, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, зокрема у справі № 699/640/18 щодо проходження медичної комісії військовозобов`язаним за повісткою військового комісаріату. Крім того, позивачем не надано доказів тривалості проходження медичного огляду, а видану за результатами його проведення довідку від 04 квітня 2019 року він надав роботодавцю 05 квітня 2019 рок (а. с. 43), 
 
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справах № 577/4703/17 та № 724/1511/16-ц, згідно яких  додаткова відпустка учасникам бойових дій, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є пільгою, гарантованою державою, та, відповідно, не належить до категорії щорічних відпусток, визначених статтею 4 Закону України «Про відпустки» і надається повної тривалості незалежно від кількості відпрацьованого часу в році, з урахуванням святкових та неробочих днів, визначених  статтею 73 КЗпП України таку відпустку не можна перенести на інший період або подовжити у разі хвороби працівника; поділити на частини; замінити грошовою компенсацією,  оскільки спір у даній справі вирішено відповідно до норм права, які регулюють спірні правовідносини та з урахуванням правового висновку у подібних правовідносинах, викладених у вище зазначених постановах Верховного Суду, підстави для відступлення від цього висновку немає. До того ж, позивачем не надано доказів щодо погодження з відповідачем питання продовження терміну додаткової відпустки, наданої йому на підставі наказу № 80-к від 11 березня 2019 року тривалістю 14 днів у період з 14 березня 2019 року по 27 березня     2019 року, за який здійснення прогулів останнім не зафіксовано.
 
Доводи ОСОБА_1 , викладені в обґрунтування  касаційної скарги, щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування  норм права у подібних  правовідносинах, у зв`язку з чим суди неправильно тлумачили положення статей 29, 32, 33, 46 КЗпП України та дійшли помилкових висновків з питань правомірності відсторонення його від роботи та визначення іншого місця роботи на підставі наказу № 72-к від 01 березня 2019 року є неспроможними в силу того, що вказаний наказ позивачем не оскаржувався й відповідно не був предметом цього спору.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, є неспроможними, спростовуються вищенаведеними обставинами справи та висновків суду не спростовують.
 
Зазначені заявником у касаційній скарзі інші аргументи Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно є його суб`єктивними судженнями, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.
 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами попередніх інстанцій  норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
При вирішенні цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій –  без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення  Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	С. О. Карпенко  	
 	М. Ю. Тітов