ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/890/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/451/17 Категорія: 301030400  	Чепурний О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 липня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Чуйко А.В.        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія «Хорс» про витребування майна із чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та передання доходів від майна, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зернова компанія «Хорс» про витребування майна із чужого незаконного володіння, відшкодування майнової шкоди та передання доходів від майна.
Позовні вимоги  ОСОБА_1  обґрунтував тим, що більше п`ятнадцяти років займається вирощуванням великої рогатої худоби з метою отримання молока і м`ясної продукції. У 2012 році у нього на утриманні в його підсобному господарстві перебувало 30 голів великої рогатої худоби бугаїв та корів різних порід. У жовтні 2012 року із пасовища в с. Ковтунівка, Драбівського району зникли належні позивачу дві телиці голштинської породи віком по 10 місяців кожна. Позивачу стало відомо зі слів жителів села, що належні йому телиці із пасовища на околиці с. Ковтунівка були перегнані на територію ферми відділку СТОВ «Зернова компанія «Хорс» в с. Перервинці, Драбівського району Черкаської області, працівниками цієї компанії. Після зникнення телиць, позивач неодноразово звертався до керівництва СТОВ «Зернова компанія «Хорс» з проханням повернути їх, але у зв`язку з тим, що обіцянки повернути телиць не були виконані, позивач у листопаді 2014 року звернувся за захистом своїх майнових прав до органів міліції, які за його заявою розпочали кримінальне провадження за ч.1 ст.185 КК України - крадіжка. 22.12.2016 р. під час проведення слідчої дії в одному із приміщень Перервинцівського відділку СТОВ «Зернова компанія «Хорс» позивачем було впізнано одну із корів, які були забрані охоронниками товариства у жовтні 2012 року. За результатами розслідування 23.01.2017 р. слідчим поліції винесено постанову про закриття кримінального провадження за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим що в діях працівників СТОВ «Зернова компанія «Хорс» був відсутній умисел на заволодіння чужим майном, а належних позивачу двох телиць працівники охорони привели з поля з метою уникнення потрави посівів. Не дивлячись на те, що кримінальне провадження закрите, позивач вважає що незаконними діями працівників СТОВ «Зернова компанія «Хорс» йому спричинена значна матеріальна шкода, зокрема, від втрати двох телиць голштинської породи середньою вагою 720 кг. завдані позивачу збитки становлять 44640 грн. Крім того, в результаті незаконного заволодіння та утримування двох корів позивач втратив можливий дохід від продажу молока у розмірі 300680 грн. Загальна сума спричиненої позивачу шкоди становить 345320 грн. 
16.04.2019 р. ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути із СТОВ «Зернова компанія «Хорс» завдану йому матеріальну шкоду в сумі 449880 грн. втраченого ним доходу від можливого продажу молока. В разі неможливості повернути худобу в натурі стягнути з СТОВ «Зернова компанія «Хорс» на його користь вартість 2 корів в розмірі 58800 грн.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28.02.2020 р. у задоволенні позову відмовлено.
Своє рішення суд мотивував тим, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами, що телиці, які зникли з пасовища в жовтні 2012 р. були знайдені саме відповідачем, і корова, яку він впізнав під час огляду місця події в ході розслідування кримінального провадження по факту викрадення двох телиць, належить саме йому, тобто ОСОБА_1 не довів права власності на вказану рогату худобу.
Не погоджуючись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28.02.2020 р. скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Апеляційні вимоги мотивував тим, що матеріалами кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12014250120000441 від 10.11.2014 р. за його заявою про викрадення належних йому двох телиць за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, повністю було доведено факти належності йому худоби та незаконного її утримання СТОВ «Зернова компанія «Хорс». Апелянт не погоджується з висновком суду, що у разі спору з приводу належності великої рогатої худоби (далі-ВРХ) повинні бути застосовані саме дані про ідентифікацію ВРХ, а будь-які інші докази, такі як покази свідка, що допитувався під час розгляду справи у суді, та інші письмові матеріали кримінального провадження, не можуть вважатися допустимими для доведення даного факту. Отже, ОСОБА_1 вважає, що не може служити єдиним доказом ідентифікації та права власності на худобу наявність на неї паспорта та двох бирок на вухах. 
Відповідач не скористався правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, і відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надав, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
 Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28.02.2020 р. відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 має підсобне господарство та займається вирощуванням великої рогатої худоби. У 2012 році в його підсобному господарстві було 30 голів ВРХ бугаїв та корів різних порід. У жовтні 2012 року із пасовища с. Ковтунівка Драбівського району Черкаської області зникли належні йому дві телиці голштинської породи по 10 місяців кожна.
10.11.2014 р. ОСОБА_1 звернувся з заявою до поліції про факт викрадення з загорожі пасовища двох телиць віком по 10 місяців. По даному факту до Єдиного реєстру досудового розслідування 10.11.2014 р. за № 12014250120000441 були внесені відомості та розпочато слідство по кримінальному провадженню (а.с.10). 
Під час досудового слідства, були опитані свідки та проведено 22.12.2016 р. слідчі дії - огляд місця події, а саме територія Перервинцівського відділку СТОВ ЗК «Хорс», під час якої ОСОБА_1 вказав в присутності понятих на корову, яка у 2012 році була теличкою і зникла з його кошари. Всього на місці огляду було 5 голів ВРХ дві корови та три телиці. СТОВ ЗК «Хорс» листом від 16.01.2017 р. № 11 повідомило начальника СВ Драбівського ВП Золотоніського ВП ГУНП Гунька В.М. про те, що 29.10.2011 р. ними було придбано у СТОВ «Нива» корову, коня і кобилу. На момент придбання корови вона була тільна, на даний час СТОВ «Зернова компанія «Хорс» має поголів`я ВРХ в кількості 5 штук, четверо з яких є потомство корови, придбаної в 2011 році. До даного листа надано копію накладної вимоги, яка підтверджує факт придбання корови, коня і кобили.
За результатами проведених слідчих дій слідчим СВ Драбівського ВП Гуньком В.М. 23.01.2017 р. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.29). На підставі допиту працівників СТОВ «Зернова компанія «Хорс» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 слідчий дійшов висновку, що в діях працівників СТОВ «Зернова компанія «Хорс» відсутній умисел на заволодіння чужим майном, оскільки телицю вони привели з поля з метою уникнення пошкодження посіву кукурудзи.
В судовому засідані суду першої інстанції представник відповідача пояснила, що дійсно мали факти затримання охоронцями їх підприємства бездоглядної ВРХ на полях, що підтверджується матеріалами слідства, проте будь-яких доказів що корова, на яку вказав ОСОБА_1 під час огляду місця події належить йому а не їх господарству останній не надав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Також, і ч.1 ст.15 ЦК України, передбачає право кожної осорби на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. 
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано 17.07.1997 р. відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
На час утримання ОСОБА_1 спірної ВРХ діяло Положення про ідентифікацію та реєстрацію великої рогатої худоби, яке затверджено наказом Міністерства аграрної політики України № 342 від 17.09.2003 р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.10.2003 р. № 909/8230 (з подальшими змінами) (далі - Положення). Згідно п.1.1, 1.2, 1.3 Положення ним визначається порядок ідентифікації і реєстрації ВРХ, воно є обов`язковим для всіх суб`єктів, в тому числі фізичних осіб, що є власниками тварин, які займаються їх розведення, утриманням, торгівлею, транспортуванням, проводять забій, утилізацію тварин. Пунктом 3 даного Положення визначений порядок ідентифікації тварин, який проводиться шляхом прикріплення до вух тварини двох бирок з номером, які не змінюються протягом усього її життя. Власник тварин повинен вести облік тварин в книзі обліку, та внести дані про тварини в реєстр (п.3.12 положення), на кожну тварину виписується паспорт (п.5.1, 5.2 Положення).
Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власностиі та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносин.
У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387,388 ЦК України.
Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.ст.387,388 ЦК України.
Статтею 388 ЦПК України передбачене право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.
Згідно ч.1 п.2 ст.399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою.
Пунктом 23 вищезгаданої Постанови визначено, що відповідно до ст.387 ЦК та ч.3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
У відповідності до п.5 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
У відповідності до діючого законодавства України витребуванню в порядку віндикації підлягає тільки індивідуально визначена річ, яка фізично існує на момент витребування, це майно збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи.
Крім того, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння,якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.
Враховуючи системний аналіз наведених норм права та обставин, встановлених судом, з урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позивач не довів суду належними та допустимим доказами, що велика рогата худоба – дві телиці, які зникли з пасовища в жовтні 2012 р. належали йому на праві власності. 
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів вважає, що апеляційні доводи позивача про те, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку визнавши письмові матеріали кримінального провадження порушеного за фактом викрадення великої рогатої худобин та покази свідка допитаного у суді недопустимими доказами є необґрунтованими. Так, Положенням про ідентифікацію та реєстрацію великої рогатої худоби, яке затверджено наказом Міністерства аграрної політики України № 342 від 17.09.2003 р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09.10.2003 р. № 909/8230 (з подальшими змінами), законодавчо врегульовано яким саме способом може бути ідентифікована велика рогата худоба, а тому будь-які інші докази не можуть вважатися допустимими для встановлення факту належності на праві власності спірної худоби ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 , наданих ним в суді першої інстанції, ним не були дотримані вимоги вищезазначеного Положення. Так, ОСОБА_1 не вів облік великої рогатої худоби в книзі обліку, не вносив дані про тварин в реєстр, не виписував паспорт на кожну тварину та не прикріплював до вух тварин бирки з номером, що в свою чергу унеможливило ідентифікувати тварин та встановити право власності позивача на спірні тварини.
Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Враховуючи роз?яснення п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови вказаної категорії, необхідно мати на увазі, що шкода підлягає відшкодуванню за наявності неправомірних дій, причинного зв`язку між шкодою і діями та вини особи, що завдала шкоду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди від втрати доходу від продажу молока, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння.
Отже, розглядаючи вказаний спір, суд першої інстанції, з яким погодилась колегія суддів апеляційного суду, встановив, що позивачем ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу того, що він дійсно є власником спірної великої рогатої худоби .
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до підпункту «в» п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України, ст.141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок позивача.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 р. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 липня 2020 року.

Судді: