УХВАЛА

09 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 420/3979/19
адміністративне провадження № К/9901/15749/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Губської О.А.,
суддів: Білак М.В., Мартинюк Н.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року у справі №420/3979/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в : 
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №118 від 24.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2019 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року, позов задоволено. 
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що в даному випадку не можна стверджувати, що заява позивача є очевидно необґрунтованою.
Позивач в заяві зазначає про обставини, які не дають йому можливість повернутися до Російської Федерації, про те, що він є членом релігійної організації Свідки Ієгови, та що такі особи переслідуються в країні його громадянської належності. Крім того, така організація визнана на території Російської Федерації екстремістською. Тобто, в даному випадку, позивач обґрунтовує свої побоювання стати жертвою переслідувань та обставинами, які в попередній заяві позивача не зазначалися і виникли вже після прибуття позивача на територію України.
Позивач надав докази, які підтверджують, що він з 2016 року і до тепер є членом релігійної організації Свідків Єгови, зокрема, характеристику «Одеської місцевої релігійної громади Свідків Єгови». Надав докази, зокрема, рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року, яким релігійна організація «Свідки Ієгови» є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською, зазначив, що за участь в цій релігійній організації на території Російської Федерації осіб притягають до кримінальної відповідальності за  ст. 282 Кримінального кодексу.
Тобто, заява позивача є обґрунтованою, в ній викладені обставини та надані докази, а тому відповідач не міг відмовляти в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до п. 6  ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Той факт, що на території Російської Федерації позивач не переслідувався за ознаками віросповідання та активної участі у релігійній організації «Свідки Ієгови» не брав, жодним чином не спростовує наявність в позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою таких переслідувань.
Не погоджуючись із такими рішеннями, відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу.
Свою касаційну скаргу скаржник мотивує тим, що оскаржувані рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, враховуючи наступне.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням відповідає стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. 
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За змістом пункту 11 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України. 
Предметом розгляду даної справи є визнання протиправними та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на зазначене, ця справа в розумінні КАС України  є справою незначної складності.
Щодо посилання скаржника на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України суд зазначає наступне.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених  Конституцією України  тощо.
Касаційна скарга не містить жодних аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області жодних обґрунтувань не наводить.
Також, скаржник зазначає, що дана справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Проте, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Отже, оскільки касаційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області подана на судові рішення у справі незначної складності, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України  виняткових обставин справи, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
Керуючись статтями 248, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,-
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року у справі №420/3979/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач 	О. А. Губська	
Судді           	М. В. Білак	
 	Н. М. Мартинюк