Постанова
Іменем України                                         
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/7415/16-ц
провадження № 61-40589св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М., 
суддів: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Мартєва С. Ю.,                             Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», поданої адвокатом Бауманом Юрієм Тіберійовичем, на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., 
 
ВСТАНОВИЛА:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                          ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця.
Позовна заява, мотивована тим, що судовим рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року по справі                      № 2-1709/10 за неповнолітньою, на час ухвалення рішення, ОСОБА_1 було визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі – квартира). Вказаному рішенню передувало рішення Індустріального районного суду міста  Дніпропетровська від 26 лютого 2010 року по справі № 2-509/10, відповідно до якого за малолітньою, на момент ухвалення рішення, ОСОБА_1 було визнано право власності на 3/4 частини спірної квартири.
Окрім цього, вказаним рішенням в цивільній справі № 2-509/10 було встановлено, що 09 лютого 2008 року було укладено попередній договір про продаж 1/4 частки квартири, яка належала ОСОБА_1 , після чого рішення виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 82 від 19 лютого                        2008 року її законному опікуну було надано дозвіл на продаж вказаної частини житла ОСОБА_1 із зобов`язанням щодо включення її ім`я в правовстановлюючі документи на спірну квартиру.
Водночас, в судовому рішенні по справі № 2-1709/10 встановлено, що спірна нерухомість була придбана за кошти батька ОСОБА_1 , сплачених як аліменти, з цільовим призначення для придбання житла із включенням ім`я ОСОБА_3 в правовстановлюючі документи.
Проте, всупереч вказаним обставинам, 29 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та матір`ю позивача - ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири та проведено його державну реєстрації.
У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір                             купівлі-продажу спірної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Є. 29 лютого                        2008 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1662, в частині, що стосується покупця, ОСОБА_2 , внаслідок віндикації цієї квартири на користь позивача.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня                2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивач не указала і відповідних доказів не надала в чому саме оспорюваний нею правочин суперечить вимогам статей 203, 215 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), або іншим нормам законодавства при укладенні даного правочину. Крім того, суд вважав, що спірний правочин відповідно до статті 217 ЦК України не може бути визнаний недійсним в окремій його частині, а саме в частині що стосується покупця, оскільки даний правочин не був би вчинений без включення даних, що стосується покупця в зміст цього правочину.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня                         2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задоволено.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня                2017 року - скасовано. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу серії ВКІ № 500961 від 29 лютого                    2008 року в частині, що стосується покупця ОСОБА_2 , внаслідок віндикації квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1157,52 грн. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири порушуючи свої зобов`язання щодо цільового використання аліментів на утримання дитини та зобов`язання по виконанню рішення виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 82 від 19 лютого 2008 року щодо обов`язкового внесення ім`я дитини до правовстановлюючих документів, позбавила, на той час неповнолітню                  ОСОБА_1 її охоронюваних державною прав та інтересів на житло.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
11 липня 2018 року представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - адвокат                     Бауман Ю. Т. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року  та залишити в силі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2017 року.
Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права, не повним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи.
Зокрема заявник вказує на те, що 28 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником, якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір СМS-SME 307/080/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 64 200, 00 доларів США, строком до 28 лютого 2023 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки                                                 № РМ- SME 307/080/2008 від 29 лютого 2008 року, предметом, якого є спірна квартира. ТОВ «ОТП Факторинг України» є новим кредитором за кредитним договором та договором іпотеки відповідно до договору про відступлення права вимоги від 18 березня 2011 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України».
Заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано                    статтю 217 ЦК України, так як оспорюваний правочин не був би вчинений без включення даних, що стосується покупця в зміст цього правочину, також судом не було застосовано правових наслідків правочину у відповідності до статті 216 ЦК України.
Також судом неправильно застосовано статтю 203 ЦК України, так як інтереси та права позивачки жодним чином не порушені, оскільки позивачка була зареєстрована в іпотечній квартирі 27 березня 2008 року, та набула права власності на спірну квартиру 28 серпня 2010 року. До цього моменту іпотечна квартира належала на законних підставах ОСОБА_2 і відповідно до чинного законодавства була передана в іпотеку.
Судом апеляційної інстанції було порушено норми статті 82 ЦПК України, оскільки не було враховано рішення Індустріального суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2001 року у справі 0417/2-368/2011 за позовом ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е. про визнання недійсним правочину, порушуючим право власності неповнолітньої дитини на нерухоме майно.
 
Доводи інших учасників справи
28 серпня ОСОБА_1 та 30 серпня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких вказують на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законе та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Тому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Індустріального районного суду міста Дніпропетровська.
Справа надійшла до Верховного Суду у листопаді 2018 року.
Розпорядженням від 15 квітня 2020 року № 1097/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від   червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ТРЕТЬОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», поданої адвокатом Бауманом Ю. Т., на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведенні у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволення з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_6 
16 березня 1996 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_3 та взяла прізвище « ОСОБА_7 ». Від шлюбу у ОСОБА_2 народилася дочка -                           ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 2007 року                   ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_3 . Частки всіх власників були рівними - по 1/4 кожному.                             09 лютого 2008 року між власниками цієї квартири та ОСОБА_8 було укладено попередній договір про продаж даної квартири.
Рішенням виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 82 від 19 лютого 2008 року відповідачці ОСОБА_2 , як законному представнику її дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на вчинення правочинів, укладання та підписання відповідних договорів від імені малолітньої ОСОБА_1 щодо продажу належної їй 1/4 частини житла, придбання на її ім`я житла та дозволу на реєстрацію малолітньої.
Згідно даного рішення було зобов`язано ОСОБА_2 внести ім`я малолітньої ОСОБА_1 в правовстановлюючі документи на нове житло за адресою: АДРЕСА_4 та зареєструватися за цією адресою разом із малолітньою ОСОБА_1 .
Зазначені обставини встановлені судами з рішень Індустріального районного суду міста  Дніпропетровська від 26 лютого 2010 року по справі № 2-509/10 та від 17 серпня 2010 року по справі № 2-1709/10 (а.с. 8, 9).
29 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 в КП ДМБТІ 07 квітня 2008 року (а. с. 5).
Між ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_1 була домовленість про сплату аліментів на дитину в розмірі 82 000,00 грн з метою придбання житла для доньки.
Факт отримання ОСОБА_2 суми в розмірі 82 000,00 грн, встановлено рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року (цивільна справа 2-1709/10) (а.с. 9).
Рішення Індустріального районного суду міста  Дніпропетровська від 26 лютого 2010 року по справі № 2-509/10 було визнано за малолітньою, на момент ухвалення рішення, ОСОБА_1 право власності на 3/4 частини спірної квартири (а.с. 8).
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року по справі № 2-1709/10 за неповнолітньою, на час ухвалення рішення, ОСОБА_1 було визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру (а.с. 9). 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня                     2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Виходячи з вищезазначених норм права, право на захист можливе лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Звертаючись до суду, позивач просила визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу квартири, в частині покупця, посилаючись на те, що при укладенні даного договору були порушені її права.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме її порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й судом має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний і правомірний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи  рішенням виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 82 від 19 лютого 2008 року ОСОБА_2 , як законному представнику її дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано дозвіл на вчинення правочинів, укладання та підписання відповідних договорів від імені малолітньої                    ОСОБА_1 щодо продажу належної їй 1/4 частини житла, придбання на її ім`я житла та дозволу на реєстрацію малолітньої. Згідно даного рішення було зобов`язано ОСОБА_2 внести ім`я малолітньої ОСОБА_1 в правовстановлюючі документи на нове житло (спірну квартиру) та зареєструватися в ньому разом із малолітньою ОСОБА_1 .
Крім того, між ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_3 була домовленість про сплату аліментів на дитину в розмірі 82 000,00 грн з метою придбання житла для доньки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 було порушено зобов`язання щодо включення в правовстановлюючі документи ім`я доньки - ОСОБА_3 , покладених на матір рішенням виконкому Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради № 82 від 19 лютого 2008 року, та порушено зобов`язання щодо цільового використання аліментів на утримання дитини, чим було порушено права власності неповнолітньої дитини на вказане житло.
Однак, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що порушене право позивачки було поновлено рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 лютого 2010 року по справі № 2-509/10 та від 17 серпня 2010 року по справі № 2-1709/10, відповідно до яких за неповнолітньою, на час ухвалення рішень, ОСОБА_1 було визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру. 
Тобто порушене право позивачки на спірну квартиру поновлено на підставі вищезазначених рішень Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Крім того відповідачкою право власності на спірну квартиру не оскаржується, а навпаки визнається.
З урахуванням встановлених обставин права позивачки, які були порушенні уже відновлені, тому правових підстав, які підлягають судовому захисту у даній справі, немає.
Враховуючи зазначене, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Частиною четвертою статті 412 ЦПК України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Зважаючи на те, що рішенням суду першої було вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак не з тих мотивів, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині. 
Щодо судових витрат
 
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна»,  понесені ним судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 1 102 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року скасувати.
 
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня                2017 року в резолютивній частині залишити без змін, змінивши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 1 102 (одну тисячу сто дві) грн судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                                               Є. В. Петров
 
А. А. Калараш
 
С. Ю. Мартєв         
 
С. П. Штелик