ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 вересня 2020 року           справа №200/4323/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року  у справі  № 200/4323/20-а (головуючий І інстанції Льговська Ю.М.) за позовом    ОСОБА_1   до   Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення певних дій,- 
                                                     ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
визнати незаконним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області від 10.09.2019 року, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні допомоги при народженні дитини, ОСОБА_2 ;
зобов`язати Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області призначити на здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини, ОСОБА_1 , на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за його заявою від 20.06.2019 року. 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є внутрішньо переміщеною особою і звернувся до відповідача з заявою про призначенні допомоги при народженні дитини. Відповідачем відмовлено у призначенні зазначеної допомоги, оскільки позивач звернувся з відповідною заявою поза межами передбаченого законом строк. Позивач не заперечує факт пропуску строку звернення за допомогою при народженні дитини, однак зазначає, що строк було пропущено з поважних причин, зокрема, через проживання на території, яка не контролюється українською владою, у зв`язку з хворобою дитини та скрутним матеріальним становищем. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року позов задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області від 10 вересня 2019 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області призначити та здійснити виплату державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 на доньку ОСОБА_2 відповідно до заяви позивача від 20 червня 2019 року.
Вирішено питання судових витрат. 
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Конституція України та Конвенція «Про права дитини» визначають загальні норми щодо прав дитини на соціальний захист, а на батьків покладено ряд обов`язків щодо вжиття відповідних адміністративних заходів (обов`язку щодо звернення до відповідного органу соціального захисту населення за місцем реєстрації або проживання для призначення допомоги при народженні дитини). Пасивна поведінка позивача не може ставитись у вину органу соціального захисту населення.
Під час прийому спеціалістом були надані роз`яснення, що на допомогу при народженні дитини позивач вже не має права, що підтверджується написаною розпискою на зворотному боці заяви, яку скріпила власним підписом.
Суд першої інстанції не врахував, що покриття витрат на виплату державної соціальної допомоги сім`ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів, у разі призначенні допомоги позивачу були б порушені норми Бюджетного кодексу України та завдано збитків Бюджету України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи. 
ОСОБА_1 є громадянином України та внутрішньо переміщеною особою (а.с. 331-32,34)
Дочка позивача - ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2017 року, є внутрішньо переміщеною особою (а.с.86,88).
20 червня 2019 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області із заявою про отримання допомоги при народженні дитини, що підтверджується корінцем заяви щодо її реєстрації (а.с. 56-60). 
За результатами первісного розгляду заяви рішенням відповідача від 21 червня 2019 року позивачеві відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини (а.с. 70). 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року у справі № 200/9019/19-а визнано незаконним та скасовано рішення відповідача про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини, зобов`язано Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації м. Торецьк повторно розглянути заяву позивача від 20 червня 2019 року з урахуванням висновків суду. 
На виконання судового рішення відповідачем повторно розглянуто заяву позивача від 20 червня 2019 року, проте прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини від 10 вересня 2019 року. Підставою відмови в рішенні вказано пропуск річного строку звернення за допомогою (а.с. 92). 
Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача, щодо відмови в призначенні державної допомоги при народженні дитини.
Оцінка суду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до визначення, що міститься в ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.
Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
В силу вимог ч. 1 ст. 13 зазначеного Закону з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та іншими законами України.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Призначення державної допомоги сім`ям з дітьми при народженні дитини передбачено п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Згідно з ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини.
Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
За приписами ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.
З огляду на вищенаведене, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. 
В даному випадку несвоєчасне звернення батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.
При цьому, передбачене ч. 7 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, положення, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини, не дає підстав стверджувати, що даний термін є присічним та не може бути поновленим при наявності поважних причин.
Суд зазначає, що факт звернення позивача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини поза межами річного строку  не залежав від волі позивача та зумовлений обставинами, які об`єктивно завадили йому звернутися із заявою раніше, а саме через проживання на території, яка не контролюється українською владою, у зв`язку з хворобою дитини та скрутним матеріальним становищем .
Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка є громадянином України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушений був змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на території Донецької області (що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги), виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання протиправним та скасування оскарженого рішення, яке створює правові наслідки, і зобов`язання відповідача призначити та провести виплати позивачу допомоги при народженні дитини в порядку та розмірі, що встановлені ст. 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»(п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 591/610/16-а та від 02 жовтня 2018 року у справі № 495/3711/17.
Посилання апелянта, що в разі призначення допомоги позивачу, відповідач порушить норми Бюджетного Кодексу, за що передбачена відповідальність згідно ст. 164-12 КУпАП, не спростовують правильного висновку суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови в призначенні допомоги при народженні дитини позивачу, отже судом до уваги не беруться.  
Щодо доводів апелянта, що нарахування та виплата державної допомоги є дискреційними повноваженнями відповідача, суд зазначає, що за наявності порушеного права позивача на отримання допомоги та судового рішення, що набрало законної сили, яким визначено обов`язок відповідача про призначення допомоги при народженні дитини після повторного розгляду заяви позивача, - відповідач був зобов`язаний таку допомогу призначити, а не повторно відмовляти в її призначенні в порушення прав дитини, на захист яких діє Конвенція  з прав людини.
Враховуючи викладене та з урахуванням висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи. 
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених  п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року  у справі  № 200/4323/20-а - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 червня 2020 року  у справі  № 200/4323/20-а - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 08 вересня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                   І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                    Е.Г. Казначеєв

                                                                                                                    Л.В. Ястребова