Постанова                                      
Іменем України
09 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 190/207/18
провадження № 61-20964св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., від 22 жовтня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву мотивовано тим, що 08 липня 2010 року між банком та 
ОСОБА_1  був укладений кредитний договір, відповідно до якого останньому був наданий кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість, яка станом 
на 31 грудня 2017 року становила 106 542,69 грн, яка складається із: 
1 956,57 грн - тіло кредиту; 93 608,20 грн - проценти за користування кредитом; 5 428,27 грн - пеня і комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина); 5 049,65 грн - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Митошоп В. М. від 15 травня 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 106 542,69 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів не виконував, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню у повному обсязі.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову 
АТ КБ «ПриватБанк».
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем кредитних коштів, що свідчить про недоведеність позовних вимог про укладення та факт виконання банком умов кредитного договору. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги є повністю доведеними, між сторонами існують кредитні правовідносини. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не вимагається, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на довідку про умови кредитування, яка підписана особисто відповідачем, у якій зазначено базову ставку, розмір щомісячних платежів, визначено порядок та умови сплати неустойки. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 31 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 липня 2010 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
 
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також довідку про умови кредитування з використанням кредитки, яку підписано відповідачем.
 
За розрахунком банку станом на 31 грудня 2017 року за відповідачем утворилась заборгованість за вказаним договором у розмірі 106 542,69 грн, яка складається із: 1 956,57 грн - тіло кредиту; 93 608,20 грн - проценти за користування кредитом; 5 428,27 грн - пеня і комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина); 5 049,65 грн - штраф (процентна складова).
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку 
АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 грудня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору, а також довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду».
 
Зазначена довідка підписана відповідачем. 
 
Заперечень щодо підпису указаної довідки відповідачем не надано. 
 
Указана довідка визначає, зокрема, ставки процентів за користування кредитом, комісії та пені, а також штрафів.
 
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. 
 
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
 
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
 
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
 
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Суд апеляційної інстанції, вказуючи на те, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, дійшов висновку про недоведеність вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, пені та штрафів, які передбачені цими Умовами. Однак такий висновок є помилковим, оскільки надана банком довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, містить розміри процентних ставок, пені, штрафів.
 
Суд апеляційної інстанції, усупереч положенням статті 89 ЦПК України жодним чином не мотивував відхилення зазначеної довідки, як доказу обґрунтованості позовних вимог, не звернув належної уваги на доводи позивача про те, що умови про стягнення тіла кредиту та процентів погоджені сторонами, що не спростовано відповідачем, та дійшов передчасного висновку про недоведеність АТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог.
 
Отже, суд апеляційної інстанції прийняв постанову з порушенням норм матеріального та процесуального права, вона підлягає скасуванню, а тому доводи касаційної скарги банку в цій частині є обґрунтованими.
 
Водночас, вимоги касаційної скарги про залишення в силі рішення суду першої інстанції не можуть бути задоволенні, з огляду на таке. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. 
 
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором виникла 08 липня 2013 року, а тому відповідач вважав, що саме з цього часу почався перебіг позовної давності, однак із цим позовом банк у лютому 2018 року. 
 
Суд апеляційної інстанції, помилково відмовивши у задоволенні позову за необґрунтованістю позовних вимог, не встановлював обставин щодо початку перебігу позовної давності, а суд касаційної інстанції, в силу наданих йому цивільним процесуальним законодавством повноважень, не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
При цьому колегія суддів звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції. 
 
Як вбачається із матеріалів справи, 15 травня 2018 року П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення у даній справі.
 
Судова повістка-повідомлення про призначене судове засідання 
на 15 травня 2018 року надсилалася ОСОБА_1 , однак повернулася до суду першої інстанції у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а. с. 100).
 
Відомості про повернення до суду першої інстанції повістки про виклик відповідача з вказівкою причини повернення - за закінченням терміну зберігання, не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про дату та час її судового розгляду.
 
Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.
 
Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
При новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції потрібно встановити правильність наданого банком розрахунку заборгованості, строк дії кредитного договору, початок перебігу позовної давності та врахувати правові висновки, викладені Верховним Судом України в постанові 
від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі 
№ 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково. 
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович