ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року	Львів	Справа № 300/364/20 пров. № А/857/5779/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                             Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                 Затолочного В.С., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року, ухвалене суддею Остап`юком С.В. у м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі № 300/364/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, 

                                                           В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправним і скасувати наказ відповідача про звільнення зі служби цивільного захисту; поновити на службі цивільного захисту у званні молодший сержант на посаді пожежний рятувальник частини спеціальної пожежної техніки аварійно-рятувального загону спеціального призначення з дня звільнення і зарахувати час вимушеного прогулу до строку вислуги років у спеціальному званні; зобов`язати відповідача нарахувати та стягнути відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня, наступного за звільненням до дня поновлення на роботі.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що 08.09.2017 року уклав контракт про проходження служби в органах та підрозділах цивільного захисту строком на три роки, призначений на посаду пожежного-рятувальника частини спеціальної пожежної техніки аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління ДСНС України в Івано-Франківській області. З 14.11.2019 року призваний на строкову військову службу Снятинським районним військовим комісаріатом. Під час проходження строкової військової служби, відповідач 13.11.2019 року звільнив позивача зі служби цивільного захисту. 
Позивач вважає звільнення зі служби незаконним з огляду на те, що відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Водночас частиною 3 статті 119 Кодексу Законів про працю України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, на особливий період, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Виходячи з цих міркувань, позивач вважає, що незаконно звільнений з роботи, а тому має бути поновлений.
На думку позивача, відповідач порушив його право на працю, захист якого  можливий шляхом скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Управління державної служби надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області (по особовому складу) № 409 від 13.11.2019 року.
Поновлено ОСОБА_1 на роботі та посаді пожежного рятувальника частини спеціальної пожежної техніки аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління державної служби надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області.  
Стягнуто з Управління державної служби надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14.11.2019 року, згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 року № 623, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та посаді пожежного рятувальника частини спеціальної пожежної техніки аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління державної служби з надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області та в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, Управління державної служби з надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про задоволення позову. 
Таку позицію відповідач пояснює тим, що 13.11.2019 року позивач написав рапорт про те, що з 14.11.2019 року не може проходити службу цивільного захисту у зв`язку з проходженням строкової служби в Збройних Силах України. Того ж дня, 13.11.2019 року, відповідач провів атестацію позивача та повідомив позивача про те, що позивач підлягає звільненню зі служби цивільного захисту про що видав відповідний наказ.
Відповідач вважає, що діяв правомірно з огляду на те, що частиною 2 статті 106 Кодексу цивільного захисту України та пунктом 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 року № 593 визначено вичерпний перелік підстав припинення (розірвання) контракту про проходження служби цивільного захисту та звільнення осіб рядового  і начальницького складу зі служби цивільного захисту, серед яких передбачено звільнення працівника у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії.
Тому відповідач вважає, що діяв у порядку, з підстав, у спосіб та в межах повноважень, які визначені чинним законодавством України.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 з 08.09.2019 року проходив служби цивільного захисту у Управлінні державної служби з надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області на посаді пожежного-рятувальника частини спеціальної пожежної техніки аварійно-рятувального загону спеціального призначення.
Військовий комісар Снятинського районного військового комісаріату надіслав позивачу повістку про його зарахування до Збройних Сил України та прибуття до військового комісаріату 14.11.2019 року об 06 год. 00 хв. для відправки на збірний пункт.
13.11.2019 року ОСОБА_1 подав відповідачу рапорт про неможливість проходити з 14.11.2019 року службу в Управлінні державної служби з надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області, у зв`язку з проходженням строкової служби в Збройних Силах України. До рапорту долучив копію повістки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (по строковій службі) № 244 від 15.11.2019 року ОСОБА_1 зарахований до списку особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
13.11.2019 року наказом Управління державної служби з надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області (по особовому складу) № 409, відповідно до пункту 9 частини 2 статті 106 Кодексу цивільного захисту України та підпункту 9 пункту 176 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, молодший сержант служби цивільного захисту ОСОБА_1 , пожежний рятувальник частини спеціальної пожежної техніки аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління державної служби з надзвичайних ситуацій України в Івано-Франківській області звільнений із служби з виключенням із кадрів Державної служби з надзвичайних ситуацій України у запас Збройних Сил України з 13.11.2019 року. 
Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності. Враховуючи те, що позивач призваний на строкову військову службу, за ним, на думку суду першої інстанції, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до статті 1 Кодексу цивільного захисту України (далі – Кодекс) відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту регулює Кодекс цивільного захисту України, та визначає повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності.
Статтею 3 Кодексу визначено, що правовою основою цивільного захисту є Конституція України, цей Кодекс, інші закони України, а також акти Президента України та Кабінету Міністрів України.
Згідно з частинами 1-3 статті 101 Кодексу служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.
Порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Час проходження особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту зараховується до їхнього страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
Щодо проходження служби цивільного захисту може бути укладено контракт про проходження служби цивільного захисту - з особою, яка призначається на посаду рядового або начальницького складу служби цивільного захисту.
Частиною 1 статті 106 Кодексу передбачено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу із служби цивільного захисту проводиться: 
у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», і за станом здоров`я придатні до військової служби; 
у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку перебування в запасі, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби із зняттям з військового обліку.
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 106 Кодексу контракт припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призивної комісії 
На виконання вимог частини другої статті 101 Кодексу Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 593 від 11.11.2013 року, якою затвердив Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (далі - Положення).
Підпунктом 9 пункту 176 Положення контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії. 
Аналогічна правова норма міститься і в пункті 3 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України, згідно з якою підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 807/798/16 висловив правову позицію з приводу того, що Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі в особливий період.
Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 22.10.2019 року при розгляді справи № 812/204/18 з моменту оголошення Президентом України часткової мобілізації (17.03.2014 року) відповідно до положень  Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду. При цьому, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації, у свою чергу, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та в проміжках між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.    
Апеляційний суд встановив те, що позивач призваний на строкову військову службу 14.11.2019 року, тобто під час дії особливого періоду. Тому, апеляційний суд вважає, що на позивача поширюється дія правової норми статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що правова норма пункту 9 частини 2 статті 106 Кодексу, яка передбачає, що  контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії діє з моменту прийняття Кодексу, тобто з 02 жовтня 2012 року.
Так само правова норма підпункту 9 пункту 176 Положення, згідно з якою контракт про проходження служби цивільного захисту припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту у зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі рішення районної (міської) призовної комісії, набрала чинності 10.03.2013 року.
Водночас, частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, яка вжита в цій постанові, викладена відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433-VIII, який набрав чинності 11.06.2015 року.
А частина 3 статті 119 Кодексу Законів про працю України у редакції, яка вжита в цій постанові, викладена відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06 грудня 2016 року № 1769-VIII, який набрав чинності 07.01.2017 року.
Таким чином, правові норми однакової юридичної сили по різному регулюють питання працевлаштування працівника у разі призову на військову службу.
Апеляційний суд зазначає, що подолання колізій між нормами рівної юридичної сили здійснюється шляхом використання колізійних норм або колізійних принципів lex specialis derogat generalis (лат. «спеціальний закон відміняє (витісняє) загальний закон»); lex posterior derogat priori (лат. «пізнішим законом відміняється більш ранній»); lex posterior generalis non derogat priori speciali (лат. «наступний загальний закон не скасовує більш ранній спеціальний закон аналогічної юридичної сили»).
Натомість застосування в цьому випадку колізійного принципу lex posterior (принципу пріоритету норми акта, виданого пізніше) слід визнати доцільним, виходячи з наступного.
В основі використання колізійного принципу lex posterior лежить припущення розумності законодавця. Це припущення передбачає обрання норми права, яка є більш прогресивною внаслідок її пізнішого прийняття або ж норми, яка спрямована на врахування особливостей певного різновиду суспільних відносин. Вибір норми, прийнятої пізніше, на думку апеляційного суду, відображує зміни підходу законодавця до регулювання одного і того ж питання, тобто презюмується, що нова норма є більш прогресивною, ніж стара.
Оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року № 433-VIII та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06 грудня 2016 року № 1769-VIII, якими викладено в новій редакції частину 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частину 3 статті 119 Кодексу Законів про працю України відповідно, прийняті пізніше, то застосуванню у спірних правовідносинах підлягають норми саме цих законів, як такі, які відображають новий підхід законодавця до регулювання відносин працевлаштування працівника у разі призову на військову службу.
Враховуючи те, що позивач призваний на військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду, то, апеляційний суд вважає, що за позивачем, на весь час служби, зберігається попереднє робоче місце і заробітна плата.
Враховуючи наведені вище міркування та норми матеріального права, апеляційний суд вважає, що оскаржений наказ про звільнення з роботи необхідно скасувати та поновити позивача на попередній посаді.
Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Апеляційний суд вважає, що позивач звільнений з посади без законної підстави, а тому підлягає поновленню на попередній посаді. 
Згідно з статтею 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
При задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податків з доходів фізичних осіб) є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до пункту 5 розділу 1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 20 липня 2018 року № 623 (далі – Інструкція) при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день перебування на службі визначається шляхом поділу суми грошового забезпечення, належного за повний місяць, на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Згідно з пунктом 5 розділу XХVІІ Інструкції при виплаті грошової компенсації за невикористану в році звільнення зі служби цивільного захисту відпустку до розрахунку береться грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу, яке вони отримували на день звільнення. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення для виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Отже, грошове забезпечення рядового і начальницького складу служби цивільного захисту обчислюється виходячи з календарних днів.
Відповідно до довідки № 01-22/06-26 від 24.06.2020 року середньоденний заробіток ОСОБА_1 становить 298,52 грн.
Час вимушеного прогулу за період з 14.11.2019 року по 07.07.2020 року складає 158 робочих днів.
Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу становить 47166,16 грн.
Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції не витребував довідку у роботодавця позивача про розмір заробітної плати позивача за останніх два місця перед звільненням, а отже неповно дослідив обставини справи та неповно вирішив питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на вищевикладене, у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, що стосуються розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області задовольнити частково, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року у справі № № 300/364/20 – змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнути з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47166,16 грн.
В іншій частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року у справі № № 300/364/20  – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повний текст постанови складений  08.07.2020 року