Постанова
Іменем України
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/8554/15-ц
провадження № 61-36943св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року у складі судді Логвіної Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2016 року у складі колегії суддів: Горобець Т. В., Бечка Є. М., Хромець Н. С.     
 
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг»до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» (далі - ТОВ «УніКредит Лізинг») звернулось до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2012 року між ТОВ «УніКредит Лізинг» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4098L12/00-LD, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О. С. та зареєстрований у реєстрі за № 3580.
 
Згідно з пунктом 1.1 договору лізингодавець відповідно до наданої лізингоодержувачем специфікації купує автомобіль для наступної його платної передачі лізингоодержувачу у фінансовий лізинг на умовах, передбачених даним договором, на строк, визначений у графіку, який є додатком № 4098L12/00 до цього договору, але у будь-якому випадку не менше одного року.
 
У свою чергу, лізингоодержувач зобов`язаний був сплачувати за користування предметом лізингу лізингові платежі згідно з графіком лізингових платежів, який викладений в додатку № 4098L12/00 до договору.
 
Однак лізингоодержувач не виконував зобов`язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі 102 009,28 грн.
 
Виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу забезпечено порукою.
 
06 вересня 2012 року між ТОВ «УніКредит Лізинг», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручитель) було укладено договір поруки № 4098L12/00/SUR.
 
Відповідно до пункту 1.1 договору поруки поручитель як солідарний боржник зобов`язується безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою всі необхідні платежі за договором загальною сумою 156 654 29 дол. США, що на день укладання цього договору становило 1 252 137,74 грн, та сплатити всі інші платежі, що належать до сплати лізингоодержувачем відповідно до умов договору фінансового лізингу, в тій самій сумі, валюті та в той самий час (також у разі дострокових платежів), як це визначено в договорі фінансового лізингу.
 
18 вересня 2014 року у зв`язку з наявністю боргу за договором фінансового лізингу лізингодавець надіслав на адресу поручителя вимогу за договором поруки, в якій повідомив про те, що станом на 18 вересня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати лізингових платежів згідно з договором фінансового лізингу становить 102 009,28 грн, яка підлягає сплаті поручителем на користь лізингодавця.
 
Відповідно до пункту 9.1 договору у разі дострокового припинення дії договору або у разі повернення предмета лізингу лізингодавцю з будь-якої іншої причини лізингоодержувач зобов`язаний передати предмет лізингу та всі необхідні документи, які вимагаються лізингодавцем, у місці, визначеному лізингодавцем в межах України, протягом 5 (п`яти) робочих днів, починаючи з дати відповідної вимоги лізингодавця, якщо інше не буде зазначено у відповідному повідомленні лізингодавця. Проте  ОСОБА_1 предмет лізингу (автомобіль) не повернув.
 
Згідно з пунктом 12.4 договору у разі, коли лізингоодержувач не виконує обов`язку щодо повернення предмета лізингу, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача сплатити неустойку у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за весь час прострочення. При цьому для розрахунку приймається останній (тобто такий, який передує факту порушення зобов`язання лізингоодержувача щодо повернення предмету лізингу) повний періодичний лізинговий платіж згідно з графіком лізингових платежів.
 
Лізингодавець просив поручителя протягом п`яти днів з дати отримання відповідної вимоги сплатити вказану суму заборгованості лізингоодержувача.
 
Однак поручитель не виконав своїх зобов`язань за договорами поруки та не сплатив заборгованості ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу у вказані у вимогах строки, тому ОСОБА_2 порушила зобов`язання за договором поруки, а отже, несе відповідальність за таке порушення.
 
Позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку неустойку за прострочення повернення предмета лізингу в розмірі 486 482,67 грн, а також судові витрати.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2016 року, позов задоволено.
 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» 486 482,67 грн.
 
Стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» судовий збір по 1 827,00 грн з кожного.
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що факт порушення зобов`язань відповідачами за договором фінансового лізингу та договором поруки встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили (справа № 750/9939/14). Крім того, суд, пославшись на положення статей 7 та 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», визнав правомірними вимоги позивача про дострокове розірвання договору фінансового лізингу та повідомлення лізингоодержувача про відмову від договору, а також про обов`язок лізингоодержувача у визначений строк повернути предмет лізингу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Деснянського районного суду м. Чернігова.
 
11 червня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Фаловська І. М., Штелик С. П.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без відсутності доказів повідомлення відповідача ОСОБА_2 про дату і час судового засідання. Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили чинність договору поруки.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди встановили, що 06 вересня 2012 року між ТОВ «УніКредит Лізинг» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 4098L12/00-LD, відповідно до пункту 1.1 якого лізингодавець купує автомобіль (далі - предмет лізингу) для наступної його платної передачі лізингоодержувачу у фінансовий лізинг на умовах, передбачених даним договором.
 
На виконання умов договору лізингодавець передав предмет лізингу у користування лізингоодержувачу, що підтверджується актом приймання-передачі від 04 жовтня 2012 року, який є доказом належного виконання лізингодавцем взятих на себе зобов`язань.
 
За цим договором лізингоодержувач зобов`язаний сплачувати за користування предметом лізингу лізингові платежі згідно з графіком лізингових платежів, який викладений в додатку № 4098L12/00 до договору, однак зобов`язання зі сплати лізингових платежів належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості.
 
Суд також установив, що виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором фінансового лізингу було забезпечено порукою на умовах договору поруки від 06 вересня 2012 року № 4098L12/00/SUR, укладеного між ТОВ «УніКредит Лізинг» (лізингодавець), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручитель) (т. 1 а. с. 35).
 
Пунктом 1.1 договору поруки передбачено, що поручитель як солідарний боржник зобов`язується безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою всі необхідні платежі за договором та сплатити всі інші платежі, що належать до сплати лізингоодержувачем відповідно до умов договору фінансового лізингу, в тій самій сумі, валюті та в той самий час (також у разі дострокових платежів), як це визначено в договорі фінансового лізингу.
 
Відповідно до пункту 12.4 договору у разі, коли лізингоодержувач не виконує обов`язку щодо повернення предмета лізингу, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача сплатити неустойку у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за весь час прострочення. При цьому для розрахунку приймається останній (тобто такий, який передує факту порушення зобов`язання лізингоодержувача щодо повернення предмета лізингу), повний періодичний лізинговий платіж, згідно з графіком лізингових платежів.
 
У зв`язку з порушенням зобов`язань відповідачами, на підставі статей 7, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», а також пунктів 9.1 та 12.4 договору фінансового лізингу ТОВ «УніКредит Лізинг» 04 серпня 2014 року направило лізингоодержувачу повідомлення про односторонню відмову від договору та вимогу про повернення предмета лізингу (автомобіля) на автостоянку позивача. Враховуючи, що цю вимогу ОСОБА_1 залишив без реагування, лізингодавець нарахував відповідачам неустойку.
        
Встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 березня 2017 року, у справі № 750/9939/14  позов ТОВ «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручителя) задоволено,   стягнено з відповідачів солідарно 111 319,67 грн заборгованості у зв`язку з порушенням зобов`язань за договором фінансового лізингу від 06 вересня 2012 року № 4098L12/00-LDта договором поруки, укладеним 06 вересня 2012 року № 4098L12/00/SUR між ТОВ «УніКредит Лізинг» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , як таких, що порушили свої зобов`язання за цими договорами.
 
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 03 березня 2017 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статей 7, 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, у випадку якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів, а також має право відмовитись від договору лізингу та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.
 
Згідно з пунктом 11 договору фінансового лізингу від 06 вересня 2012 року № 4098L12/00-LD у разі невиконання договору лізингодавець має право відмовитись від договору в односторонньому порядку, направивши письмове повідомлення лізингоодержувачу, крім того, використовувати будь-які інші наявні в таких обставинах засоби захисту лізингодавцем своїх прав, передбачені законодавством, що може бути застосоване.
 
Беручи до уваги, що лізингоодержувач порушив грошові зобов`язання по сплаті лізингових платежів за договором, керуючись частиною другою статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», ТОВ «УніКредит Лізинг» реалізувало своє право на односторонню відмову від договору та розірвало його 04 серпня 2014 року, надіславши на адресу ОСОБА_1 відповідне письмове повідомлення від 28 липня 2014 року № 4855, яким просило повернути предмет лізингу на стоянку ТОВ «УніКредит Лізинг» за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 5 (т. 1 а. с. 12).
 
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.
 
Згідно із пунктом 9.1 договору у разі дострокового припинення дії договору або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю з будь-якої іншої причини, лізингоодержувач зобов`язаний передати предмет лізингу та всі необхідні документи, які вимагаються лізингодавцем, у місці, визначеному лізингодавцем в межах України, протягом 5 (п`яти) робочих днів, починаючи з дати відповідної вимоги лізингодавця, якщо інше не буде зазначено у відповідному повідомленні лізингодавця.
 
Відповідно до пункту 12.4 договору у разі, коли лізингоодержувач не виконує обов`язку щодо повернення предмета лізингу, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача сплатити нейстойку у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за весь час прострочення. При цьому для розрахунку приймається останній (тобто такий, який передує факту порушення зобов`язання лізингоодержувача щодо повернення предмету лізингу) повний періодичний лізинговий платіж, згідно з графіком лізингових платежів.
 
Розмір неустойки за прострочення повернення предмета лізингу відповідно до розрахунку позивача становить 486 482, 67 грн (21 668,05/31*348*2).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 та частини другої статті 509 ЦК України укладення між сторонами договору є однією з підстав виникнення зобов`язання. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.
 
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином.
 
Крім того, частиною другою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Враховуючи положення частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо яких встановлені ці обставини.    
 
Рішенням Деснянського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2014 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2015 року, встановлено, що між ТОВ «УніКредит Лізинг» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 06 вересня 2012 року був укладений договір поруки № 4098L12/00/SUR на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ «УніКредит Лізинг» за договором фінансового лізингу від 06 вересня 2012 року.
 
Апеляційний суд, відхиляючи клопотання відповідачів про призначення у вказаній справі почеркознавчої експертизи для встановлення належності саме ОСОБА_2 підпису, вчиненого на договорі поруки, виходив з того, що предметом цього позову є неналежне виконання зобов`язань відповідачів за договором фінансового лізингу та відповідно договору поруки, а не визнання договору поруки недійсним. Також суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що відповідач з позовом про недійсність договору поруки у встановленому порядку не зверталась.
 
Проте із зазначеним висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду не погоджується.
 
Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року визнано недійсним договір поруки від 06 вересня 2012 року № 4098L12/00/SUR, який укладений від імені ОСОБА_2 та ТОВ «УніКредит Лізинг».
 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, скаржник вказувала на те, що предметом позову до ОСОБА_2 є солідарне стягнення коштів (неустойки) за прострочення повернення предмета лізингу за договором фінансового лізингу з неї як з поручителя.
 
Як наголошено в Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню, і вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (чинного на час розгляду справи), визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).
 
Отже, враховуючи вищезазначене, судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір поруки від 06 вересня 2012 року № 4098L12/00/SUR, а тому солідарне стягнення неустойки за прострочення повернення предмета лізингу з ОСОБА_2 суперечить зазначеним нормам і є необґрунтованим.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині стягнення коштів (неустойки) за прострочення повернення предмета лізингу з поручителя ОСОБА_2 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Керуючись статтями 402, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 19 січня 2016 року в частині стягнення коштів за прострочення повернення предмета лізингу з поручителя ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий      Судді: | В. С. Висоцька      А. І. Грушицький      І. В. Литвиненко
| І. М. Фаловська     С. П. Штелик