Справа № 159/5837/19 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/603/20  Категорія: 16 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я.,
суддів - Данилюк В.А., Киці С. І., 
секретар с/з - Вергун Т. С., 
з участю:
      представника позивача – ОСОБА_1 ,
      представника відповідача – Сороки В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ковельська районна рада, про припинення права постійного користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року, 

                                  В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» про припинення права постійного користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею.
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона постійно проживає у місті Ковелі Волинської області та є членом територіальної громади міста. Їй стало відомо, що відповідно до витягу з державного земельного кадастру Ковельській оптово-торговій базі Волинської облспоживспілки на праві постійного землекористування належить земельна ділянка площею 3,95 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Право землекористування здійснюється на підставі державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішенням Ковельської районної ради №33-11 від 21 лютого 1995 року. Вказує також, що Ковельська оптово-торгова база Волинської облспоживспілки припинила свою діяльність як юридична особа 19.12.2018 року, її правонаступником є  ТзОВ «Ковельська ОТБ».
Крім того, позивач зазначає, що відповідно до інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно на вказаній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна: приміщення контори, площею 524 кв.м., право власності на яку набуто 07.02.2016 року ТзОВ «Агро-В» та об`єкти нерухомого майна ТзОВ «Ковельська ОТБ», право власності на які набуто 03.04.20917 року, 24.07.2018 року та 30.07.2018 року. 
ОСОБА_2 вважає, що суб`єкти господарської діяльності, які набули права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не можуть володіти землею на праві постійного користування, а зобов`язані оформити право користування землею в інший спосіб, зокрема, придбавши землю у власність чи, уклавши договір оренди землі. Водночас позивач звертає увагу на те, що відповідач є платником єдиного податку, а тому звільнений від обов`язку нарахування, сплати, подання податкової звітності на майно (в частині земельного податку), в зв`язку з чим, на думку позивача, використання спірної земельної ділянки в комерційних цілях, без сплати земельного податку, порушує інтереси територіальної громади міста Ковеля та, зокрема, позивачки, яка є членом цієї громади.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд припинити Товариству з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» право постійного користування земельною ділянкою площею 3,95 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, виданого на підставі рішення Ковельської районної ради №33-11 від 21.02.1995 року Ковельській оптово-торговій базі контори «Облкооплісбудторг» Волинської облспоживспілки та стягнути з відповідача в її користь понесені судові витрати.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2020 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просив його скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце судового засідання, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем права позивача порушені не були.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Із матеріалів справи убачається, що розпорядженням Ковельської районної ради №33-рр від 21.02.1995 року земельну ділянку, площею 3,95 га закріплено за Ковельською оптово-торговою базою (а. с. 73).
21 лютого 1995 року Ковельській оптово-торговій базі контори «Олкооплісбудгосторг» Волинської облспоживспілки Ковельською районною Радою народних депутатів Ковельського району Волинської області був виданий державний акт на право постійного користування землею площею 3,95 гектарів в межах згідно з планом землекористування (а.с.92-93).
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру (дата формування – 10.09.2019 року) земельна ділянка площею 3,95 га з кадастровим номером 0710400000:42:012:0110, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка є комунальною власністю Ковельської міської ради, перебуває на праві постійного користування у ТзОВ «Ковельська ОТБ» (а. с. 9).
У своїй позовній заяві ОСОБА_2 просила припинити право відповідача на постійне користування вказаною вище земельною ділянкою шляхом визнання недісйним державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення Ковельської районної ради №33-11 від 21 лютого 1995 року, з тих підстав, що використання вказаної земельної ділянки в комерційних цілях на безоплатній основі порушує інтереси територіальної громади міста Ковеля та, зокрема, інтереси позивачки, як члена цієї громади.
Кожна особа, як передбачає частина 1 статті 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Згідно зі статтею 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналогічні норми права закріплені і в Земельному кодексі України.
Так, згідно з пунктом г частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Окрім цього, за приписами частини другої статті 152 Земельного кодексу України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Аналогічні розяснення міститься і в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».
Таким чином, для того, щоб позивачка мала право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, вона повинна мати необхідний обсяг прав та обов`язків щодо володіння та користування спірною земельною ділянкою.
За змістом статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності, постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 141 ЗК України визначено чіткий перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ чи організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата  земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
При цьому позивачка у своїй заяві просила припинити право відповідача на постійне користування земельною ділянкою шляхом визнання недійсним державного акту, хоча закон не передбачає такої підстави для припинення права користування землею.
Крім того, у своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що у зв`язку із постійним користуванням відповідачем спірною земельною ділянкою на безоплатній основі, міський бюджет втрачає відповідні кошти і, як наслідок, порушує права та законні інтереси її, як члена територіальної  громади. 
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи  інтереси цих осіб, і залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні. Дана правова позиція висловлена Верховним судом України по справі №6-84цс14.
Частина 1 статті 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Таким чином, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування можуть бути скасовані з ініціативи заінтересованих осіб при заявлені відповідного позову.
Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з врахуванням того, що відповідачем будь-які права позивачки порушені не були.
Доводи апеляційної скарги представника позивача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

                                      П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2020 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді