Постанова
Іменем України                                    
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 212/5929/17
 
провадження № 61-45501св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
заявник –  ОСОБА_1 , 
представник заявника – адвокат Амельчишин Олег Валерійович,
заінтересовані особи:  ІНФОРМАЦІЯ_1 , Покровсько-Тернівський об`єднаний районний військовий комісаріат,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Амельчишина Олега Валерійовича на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст заяви
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту його участі в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в період строкової військової служби з 30 квітня 1979 року по 12 липня 1981 року.
 
Заява мотивована тим, що під час проходження строкової військової служби в період з 30 квітня 1979 року по 12 червня 1981 року на посадах рядового складу прикордонної військової частини НОМЕР_1 м. Хорог Таджицької СРСР, він приймав участь у бойових діях в Республіці Афганістан. 
Вказував, що відповідно до наказу від 30 квітня 1979 року № 110 його зараховано на строкову службу, а згідно з наказом від 12 червня 1981 року № 151 його звільнено зі строкової служби.
 
Зазначав, що на 9 сторінці в пункті 21 військового квитка міститься запис про те, що він являється відмінником РА та нагороджений 2 державними знаками: «Відмінник ПВ» (прикордонних військ) 2 ст. та «Відмінник ПВ 1ст.». У цей період приймав участь в бойових діях в Республіці Афганістан. Проте, при звільненні з лав збройних сил СРСР, у військовому квитку не було зроблено відповідного запису про його участь у бойових діях.
 
Посилався на те, що він неодноразово звертався до різних установ для отримання доказів щодо його участі в бойових діях, проте отримував відмови. Встановлення даного факту заявникові необхідно для отримання статусу учасника бойових дій та оформлення посвідчення Учасника бойових дій.
 
Ураховуючи наведене, заявник просив суд встановити факт його участі у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан у період проходження ним строкової військової служби з травня 1980 року до червня 1981 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року у складі судді Борис О. Н. заяву                 ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт участі ОСОБА_1 у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в період строкової служби                       з 01 травня 1980 року до 12 червня 1981 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження факту його участі в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан в період строкової служби з 30 квітня 1979 року до 12 червня 1981 року, зокрема, це підтверджено показаннями свідків, які у зазначений період, що потребує підтвердження, проходили військову службу разом із заявником та яких визнано у встановленому законом порядку учасниками бойових дій.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного військового комісаріату задоволено частково.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту участі у бойових діях.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належного обґрунтування, чому заявник не має можливості у інший спосіб встановити необхідний факт, що не відповідає вимогам чинного законодавства та призвело до порушення приписів частини другої                     статті 315 ЦПК України.
 
Апеляційний суд зазначив, що факт, який бажає встановити заявник пов`язаний саме з обставинами його участі у бойових діях на території Республіки Афганістан для отримання у подальшому статусу ветерана війни, не може бути встановленим у порядку окремого провадження.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат                       Амельчишин О. В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката                          Амельчишина О. В. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неналежне обґрунтування судом першої інстанції, чому заявник не має можливості у інший спосіб встановити необхідний факт, що не відповідає вимогам законодавства та призвело до порушено приписів частини другої статті 315 ЦПК України. 
 
Зазначає, що висновок апеляційного суду про неможливість встановлення факту участі у бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан у порядку окремого провадження, є помилковими.
 
Стверджує, що заява про встановлення факту участі у бойових діях підлягає розгляду судом саме в порядку окремого провадження, а можливість оскарження рішень комісії в порядку адміністративного судочинства не може бути підставою в обмеженні права на звернення до суду загальної юрисдикції і у встановленні такого факту. Отже, вважає висновок апеляційного суду про невірно обраний спосіб захисту неправильним.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У жовтні 2018 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Верховного Суду Лесько А. О. від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 вересня 2019 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 справу призначено судді-доповідачеві – Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 наказом від 30 квітня 1979 року № 110 був зарахований рядовим на строкову військову службу у військову частину № НОМЕР_1 , згідно з наказом    від 02 серпня 1979 року № 002 обіймав посаду водія військової частини              № НОМЕР_1 , є «Отличником СА», «Отличником ПВ» - ІІ ст., «Отличником ПВ» - І ст. Наказом від 12 червня 1981 року № 151 ОСОБА_1 звільнений з лав збройних сил СРСР (а. с. 11-14).
 
На письмове звернення ОСОБА_1 , військовий комісаріат Жовтнево-Тернівського ОРВК надав архівну довідку, відповідно до якої підтверджується факт проходження ОСОБА_1 строкової військової служби у період з 30 квітня 1979 року по 12 червня 1981 року на посаді рядового складу, проте у документальних матеріалах військової частини     № НОМЕР_1 за 1979-1981 роки відомості про період перебування ОСОБА_1 на території Республіки Афганістан відсутні.
При цьому зазначено, що у наказі начальника прикордонних військ Середньоазіатського округу від 20 травня 1982 року № 071 спостерігалися недоліки в обліку військовослужбовців строкової служби, які приймали участь у наданні військової допомоги в Республіці Афганістан. Були випадки пропуску транспортних колон через кордон без митного та кордонного оформлення. Проходження дійсної військової служби на території Республіки Афганістан з січня 1980 року військовими строкової служби                    у жодних документах не зазначалося та документально не оформлялося               (а. с. 17).
 
Згідно із витягом з протоколу засідання комісії Дніпропетровського обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 30 грудня 2016 року № 8, комісія ухвалила рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні його учасником бойових дій на підставі Наказу Міністерства Оборони України від 07 травня 2015 року № 200 та Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій (а. с. 15).
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України Департаменту кадрової політики з вимогою про надання пояснень щодо отриманої відмови комісії у наданні статусу учасника бойових дій. Відповідно до відповіді Департаменту кадрової політики Міністерства Оборони України від 14 червня 2017 року № 226/5290 це питання не належить до компетенції комісії Міністерства Оборони України та запропоновано звернутися до Державної прикордонної служби(а. с. 19).
 
20 липня 2017 року Адміністрацією Державної прикордонної служби України в особі заступника голови О. Бляшенко надано відповідь                                            № 0.65-6504/0/6-17, у якій зазначено, що до компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України не належить вирішення питання про надання статусу учасника бойових дій військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР та видача відповідних посвідчень                          (а. с. 21-23).
 
Відповідно до протоколу опитування свідків від 04 листопада 2016 року свідок ОСОБА_3 надав показання, що є полковником прикордонних військ у відставці, має статус та посвідчення учасника бойових дій.                У 1979-1981 роки служив разом з рядовим прикордонних військ           ОСОБА_1 у складі Хорогського прикордонного загону Середньоазіатського військового округу. Також вказав, що у період з травня 1980 року по червень 1981 року заявник виконував спеціальні завдання з охорони державного кордону СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан в районах Убагн, Фльон, ОСОБА_4 та інших (а. с. 24).
 
Згідно з протоколом опитування свідків від 14 листопада 2016 року свідок ОСОБА_5 надав показання, що має статус та посвідчення учасника бойових дій, проходив службу у військовій частині № НОМЕР_1 з ОСОБА_1 , у період з травня 1980 року перебував із заявником на території Республіки Афганістан та брав участь у бойових діях.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 – адвоката                    Амельчишина О. В. підлягаєчастковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України                        під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду у повному обсязі не відповідає.
 
Згідно частини 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці – особи, які проходять військову службу.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн –військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
 
Перелік держав, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.
 
Переліком держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що Республіку Афганістан віднесено до переліку держав, на території якої в період з квітня 1978 року до грудня 1989 року проходили бойові дії.
 
Проте, відповідно до вимог чинного законодавства встановлено та визначено порядок щодо встановлення участі в бойових діях.
 
Зокрема, для виконання вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанов Кабінету Міністрів України                 від 12 травня 1994 року № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» (із змінами), від 08 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та від 20 серпня 2014 року № 413 «Про затвердження Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення» - Міністерством оборони України видано наказ від 07 травня 2015 року № 200, «Про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та Інструкції про порядок видачі в Міністерстві оборони України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків «Ветеран війни – учасник бойових дій» та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості», реєстрація у Міністерстві юстиції України 14 травня 2015 року за № 531/26976 (далі – Положення).
 
Апеляційним судом встановлено, що законодавством передбачено порядок встановлення факту перебування на території держав, де проводилися бойові дії та встановлення відповідного статусу для осіб, що є учасниками таких подій. Зокрема, на комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників – за місцем їх реєстрації (пункт 9 Положення).
 
При цьому апеляційний суд не погодився із висновком районного суду, що факт участі ОСОБА_1 в бойових діях в Республіці Афганістан у складі військової частини № НОМЕР_1 підлягає розгляду в порядку окремого провадження.
 
З такими висновками апеляційного суду колегія суддів погоджується і вважає, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції надав правильну оцінку правовідносинам у справі та встановив відсутність правових підстав для розгляду заяви про встановлення факту участі у бойових діях в порядку окремого провадження.
 
За змістом частини 1 статті 293 ЦПК України , окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
 
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня                1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» містяться роз`яснення про те, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.
 
За таких обставин апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин, проте не звернув уваги на положення пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, яка визначає підстави для закриття провадження у справі, зокрема, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Отже, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19 (провадження                      № 14-481цс19).
 
З огляду на зазначене, апеляційний суд допустив порушення процесуальних норм, оскільки всупереч вимог ЦПК України не закрив провадження у справі, а ухвалив судове рішення по суті.
 
Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про належність розгляду цієї справи в порядку окремого провадження, а суд апеляційної інстанції переглядаючи справу не закрив провадження у справі, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового про закриття провадження у справі.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 414, 416, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Амельчишина Олега Валерійовича задовольнити частково.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову.
 
Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту його участі в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан закрити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк