ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/849/20 Справа № 200/3911/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Томаш В.І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном шляхом виселення,–
ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2018 року, укладеного ним як покупцем та ТОВ "НВП «Дніпроспецекологія», як продавцем, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О., позивачу на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . 02 березня 2018 року позивач ОСОБА_2 прибув за адресою знаходження вказаного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , однак виявив у ній відповідача ОСОБА_1 , яка після пред`явлення їй правовстановлюючих документів на квартиру відмовилась у добровільному порядку її залишити. За цим фактом позивач звертався до правоохоронних органів із заявою, за наслідками розгляду якої йому було рекомендовано для захисту своїх прав звернутись до суду із позовною заявою. Крім того, позивач у позовній заяві зазначив, що на час звернення до суду, відповідач ОСОБА_1 без відповідної правової підстави перебуває у належній йому квартирі, добровільно залишити її відмовляється, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування належним йому нерухомим майном.
Зважаючи на викладене вище, позивач просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування зазначеним нерухомим майном шляхом виселення з нього відповідача.
Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року позов задоволено. Усунено ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перешкоди у здійсненні ним права користування належним йому на праві власності нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1371910112101). Вирішено питання щодо судових витрат.
Не погодившись із таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_2  своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2018 року, укладеного позивачем ОСОБА_2 , як покупцем та ТОВ «Науково-Виробниче Підприємство «Дніпроспецекологія», як продавцем, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Деллаловим А.О., ОСОБА_2 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . При цьому згідно положень п. 1.4. зазначеного договору, продавець підтвердив, що відносно вказаної вище квартири не укладалось будь-яких договорів щодо користування нею іншими особами.
Право власності позивача належним чином зареєстровано, факт державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за позивачем ОСОБА_2 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 114162855.
Відповідач ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована, що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_2 .
За фактом знаходження сторонньої особи (відповідача ОСОБА_1 ) у належній йому квартирі позивач неодноразово (02.03.2018 та 14.03.2018) звертався до органів внутрішніх справ, що підтверджується письмовою заявою ОСОБА_2 від 14.03.2018 до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.
За результатами розгляду вказаної вище заяви, позивачу ОСОБА_2 надано письмову відповідь № 45-7/ЄО-8826 від 28.03.2018 зазначеного органу національної поліції, якою підтверджується факт реєстрації звернення позивача до компетентних органів з приводу перебування у спірній квартирі відповідача та сам факт порушення права власності позивача відповідачем ОСОБА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позову, зокрема, з того що, відповідач ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача, правові підстави вселення та проживання відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі АДРЕСА_2 невідомі, відповідних доказів суду не надано, проживання відповідача ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 на даний час чинить позивачу ОСОБА_2 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном, в зв`язку з чим його права підлягають захисту в судовому порядку.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було перевірено законність права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру. Зазначає, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2017 року в рахунок погашення боргу за договором позики від 23.01.2016 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернуто стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2018 р. вказане заочне рішення скасовано та призначено її розгляд в загальному порядку. Тобто, право власності ОСОБА_4 на зазначену квартиру скасовано, а тому право власності ОСОБА_3 не припинено. Апелянт вказує, що вона є матір`ю власника ОСОБА_3 , який реалізовуючи своє право як власника спірної квартири розпоряджатись нею на власний розсуд, надав їй, ОСОБА_1 , свою згоду на проживання у спірній квартирі. Також апелянт посилається на те, що дії ОСОБА_2 спрямовані на незаконне позбавлення конституційного права ОСОБА_1 на житло, оскільки остання будучи особою похилого віку, не маючи іншого місця для проживання, користувалась зі згоди власника спірною квартирою, що також не було враховано судом першої інстанції. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Викладене також узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-2010 цс16: Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Як встановлено судом першої інстанції, право власності ОСОБА_2 належним чином зареєстровано, факт державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за позивачем ОСОБА_2 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 114162855.
В той час як ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована, що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_2 .
Таким чином, ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_2 .
Оскільки ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, жодних доказів законного вселення в спірну квартиру відповідача, законних підстав проживання в ній, наявності права власності чи права користування спірною квартирою відповідачем не надано, а проживання відповідача в спірній квартирі без жодних правових підстав та не допуск власника до свого майна порушує право власності позивача, гарантовані Конституцією України та чинним законодавством, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем. 
Безпідставними є посилання апелянта на справу № 200/13452/17, а також на похилий вік відповідача та відсутність іншого місця для проживання, оскільки такі доводи апелянта не є підставами для скасування рішення суду.
Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України від 25.10.2017 року у справі № 3-905гс17 є власним тлумаченням відповідачем, а тому не може бути підставою для скасування законного рішення суду. 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення  Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова