Постанова
Іменем України                                     
08 квітня 2020 року                                                                       
м. Київ                                                                    
справа № 554/1472/18
провадження № 61-15062св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Полтавська міська рада,
треті особи - Управління майном комунальної власності міста, ОСОБА_2 ,
провівши у порядку спрощеного позовного провадження розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду                               м. Полтави від 19 квітня 2019 року у складі судді Сороки Ю. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М. та Прядкіної О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, треті особи: Управління майном комунальної власності міста, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 25 грудня                 1998 року за № 282,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що він зі своєю родиною до 1988 року проживав у житловому будинку на АДРЕСА_1 , який було вирішено знести, а на його місці побудувати новий будинок.
Зазначає, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 23 лютого 1998 року № 554 його матері - ОСОБА_3 на сім`ю з трьох осіб було надано тимчасове житло на АДРЕСА_2 з метою відселення з будівельного майданчика.
Відповідно до двостороннього зобов`язання між квартиронаймачем ОСОБА_3 та забудовником - управлінням «Полтаваагропищепром» позивач та його родина звільнили квартиру у житловому будинку, який підлягав знесенню, а забудовник після введення в експлуатацію 45-тиквартирного жилого будинку повинен був надати ОСОБА_3 в цьому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 у власність та для постійного проживання, при умові звільнення квартири АДРЕСА_5 , яку було надано тимчасово.
Вказує, що свої зобов`язання ОСОБА_3 виконано у повному обсязі, у зв`язку з чим вважає незаконним рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради                                від 25 грудня 1998 року № 282, яким визнано нечинним зобов`язання щодо надання сім`ї позивача квартири АДРЕСА_6 .
З урахуванням наведеного просив поновити строки звернення до суду, які пропущені із поважних причин; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради за № 282 про часткову зміну рішень міськвиконкому                             від 27 березня 1991 року № 135, 28 травня 1997 року № 167, 23 березня 1998 року № 67, яким пункт № 8 додатку до рішення міськвиконкому від 27 березня 1991 року № 135 про надання двокімнатної квартири АДРЕСА_7 а громадянці ОСОБА_3 на склад сім`ї з п`яти осіб, при відселенні з будівельної ділянки, вважати таким, що втратив чинність.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з наявності обставин, які свідчать про пропуск позивачем позовної давності.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Октябрського районного суду                                м. Полтави від 19 квітня 2019 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з його висновками про те, що позивачем пропущено строки звернення з позовом, адже таке звернення відбулося лише 07 березня 2018 року. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Рябченко П. Ф. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 квітня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалюючи оскаржувані рішення дали неправильну оцінку зібраним у справі доказам. Судами не були з`ясовані всі обставини отримання квартир у заселеному будинку.
Доводом касаційної скарги також є те, що суди дійшли неправильних висновків про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності, адже квартиру отримувала його мати, а ОСОБА_1 взагалі не було нічого відомо про існування оскаржуваного рішення.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2019 року Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, оформлений у вигляді пояснення в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а судові рішення попередніх інстанцій залишити без змін посилаючись на її необґрунтованість.
Представник третьої особи зазначає, що факт обізнаності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про існування оскаржуваного рішення підтверджується листом житлового відділу виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 06 січня                      1999 року у відповідь на звернення ОСОБА_3 , яким її було повідомлено про прийняте рішення міськвиконкому від 25 грудня 1998 року № 282 та про його зміст. Саме цей лист ОСОБА_1 подав у травні 2014 року у якості додатку до позовної заяви у справі                               № 554/8262//14-ц, що є підтвердженням його обізнаності про існування оскаржуваного рішення.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Октябрського районного суду м. Полтави.
10 жовтня 2019 року справа № 554/1472/18 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 23 листопада 1988 року № 554 надано ОСОБА_3 на сім`ю з трьох чоловік двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , з метою відселення з будівельного майданчика.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року у справі                      № 2/554/35/15 за позовом ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтави про визнання права користування житловим приміщенням встановлено, що 14 вересня 1988 року рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів № 453 надано ОСОБА_1 на сім`ю з двох чоловік квартиру АДРЕСА_8 з метою відселення з будівельного майданчика.
У подальшому, на підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 23 листопада 1988 року № 554, між квартиронаймачем ОСОБА_3 та забудовником - управлінням «Полтаваагротехпищепром» укладено двостороннє зобов`язання, згідно якого квартиронаймач зобов`язувалась тимчасово переселитися на час будівництва 45-ти квартирного житлового будинку до квартири                 АДРЕСА_5 , а забудовник - управління «Полтаваагротехпищепром» зобов`язувалося після здачі в експлуатацію 45-ти квартирного житлового будинку надати квартиронаймачу ОСОБА_3 двокімнатну квартиру в цьому будинку при умові повного звільнення квартири АДРЕСА_5 .
Установлено, що у серпні 1990 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було здійснено обмін житла. ОСОБА_3 отримала ордер на квартиру АДРЕСА_8 на сім`ю з трьох осіб.
Відповідно до рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 27 березня 1991 року № 135 та додатку до нього - Списку громадян                       від 27 березня 1991 року № 135, на заселення в квартиру АДРЕСА_6 підлягали 5 осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,                            ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , котрі на той час проживали за адресою АДРЕСА_9 . Згідно цього Списку, квартира АДРЕСА_8 , не підлягала заселенню, а після виселення з неї вказаних вище осіб, мала використовуватися як службова.
Судами встановлено, що вказаним вище рішенням Октябрського районного суду                          м. Полтави від 21 січня 2015 року у справі № 2/554/35/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року, ОСОБА_3 та члени її родини відмовилися виконувати двостороннє зобов`язання та Список громадян на заселення від 27 березня 1991 року № 135, відповідно до яких вони мали повернути одну з квартир маневрового фонду, що надавалися їм на час відселення виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів, а натомість отримати квартиру АДРЕСА_6 .
В подальшому, рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради «Про часткову зміну рішень міськвиконкому від 27 березня 1991 року № 135, 28 травня 1997 року                        № 167, 23 березня 1998 року № 67 та заселення окремих квартир» від 25 грудня                       1998 року № 282, пункт № 8 додатку до рішення міськвиконкому від 27 березня                         1991 року №135 про надання 2-кімнатної квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_3 на склад сім`ї з п`яти осіб, при відселенні з будівельного майданчика, визначено вважати таким, що втратив чинність.
Листом житлового відділу виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів від 06 січня 1999 року у відповідь на звернення ОСОБА_3 , їй було повідомлено про прийняте рішення міськвиконкому від 25 грудня 1998 року № 282 та про його зміст. Про обізнаність позивача ОСОБА_1 з рішенням міськвиконкому                          від 25 грудня 1998 року № 282, свідчать постановлені за його позовом рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України  наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 256 ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність у статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).
05 квітня 2018 року представник виконавчого комітету Полтавської міської ради подав відзив, в якому також просив застосувати позовну давність до позовних вимог                         ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з наявності обставин, які свідчать про пропуск позивачем позовної давності.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд погодився з його висновками про те, що позивачем пропущено строки звернення з позовом.
Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції на зміст статей 256, 267 ЦК України, відповідно до яких відмова у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим, уваги не звернув, внаслідок чого залишив без змін ухвалене у справі рішення місцевого суду, яким були встановлені лише фактичні обставини справи, проте оцінка доказам судом надана не була.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні заявлених позовних вимог.
Колегія суддів зазначає, що в порушення вищезазначених норм місцевий суд не з`ясував та не зазначив у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду, а суд апеляційної інстанції уваги на це не звернув, отже доводи касаційної скарги про те, що судами не були з`ясовані всі обставини справи заслуговують на увагу.
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
До повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не має підстав ухвалити власне рішення.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
З урахуванням викладеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити наявні у справі докази в їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу та врахувати, що лише у разі визнання позовних вимог обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька    Судді:А. І. Грушицький     І. В. Литвиненко        В. В. Сердюк   І. М. Фаловська