Постанова  
Іменем  України
 
04 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/8534/18-ц
 
провадження № 61-1987св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення                   на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрат, пов`язаних зі службовим відрядженням, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніза касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року у складі судді Єршової Л. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах                  з відповідачем і працював на посаді головного спеціаліста Ширяївської філії Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області. 
Наказом управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області                   від 21 грудня 2017 року № 467-к «По особовому складу» його звільнено                      з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області з 29 грудня            2017 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Позивач вважав, що звільнення було проведено незаконно, оскільки відповідач не повідомив його про звільнення та про скорочення займаної ним посади, не розглянув питання переважного права залишення на роботі. При цьому, на його думку, згода профспілкового комітету від 19 грудня           2017 року на його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є такою, що не має юридичного значення, оскільки профспілковим комітетом не були виконані вимоги частини третьої статті 43 КЗпП України.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним наказ від 21 грудня 2017 року № 467-к про його звільнення з роботи, поновити на посаді головного спеціаліста Ширяївської філії Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по день прийняття судом рішення.      
 
У травні 2018 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з окремим позовом  до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення заборгованості із заробітної плати, витрат, пов`язаних зі службовим відрядженням, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
 
Позовна заява мотивована тим, що наказом управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області від 21 грудня 2017 року № 467-к «По особовому складу» його звільнено з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України                  в Одеській області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 29 грудня 2017 року. Проте відповідач у порушення статті 116 КЗпП України не провів з ним повного розрахунку у день звільненні. 
Позивач зазначав, що йому було нараховано та виплачено заробітну плату за серпень 2017 року, однак у подальшому із заробітної плати було утримано грошові кошти, а саме у вересні 2017 року 1 747,20 грн, у грудні 2017 року - 500,50 грн.
Також відповідач не розрахувався з ним за відрядження, в якому він був                01 серпня 2017 року разом з іншими працівниками Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь: несплачену заробітну плату в розмірі 2 247,79 грн;                236,10 грн витрат, пов`язаних зі службовим відрядженням; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 30 грудня               2017 року по день прийняття рішення судом. 
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2018 року клопотання ОСОБА_1 та представника відповідача про об`єднання справ задоволено.
Об`єднано в одне провадження цивільну справу № 522/8534/18 (провадження № 2/522/6455/18) за позовом  ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про стягнення заробітної плати, витрат, пов`язаних зі службовим відрядженням, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка знаходиться в провадженні судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л. С., з цивільною справою № 518/80/18 (провадження № 2/518/434/2018) за позовом  ОСОБА_1                              до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України        в Одеській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка знаходиться у провадженні судді Ширяївського районного суду Одеської області Палія С. А.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року               у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільненню               ОСОБА_1 передували зміни в організації виробництва і праві, що полягали у скороченні штату і чисельності працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області в цілому та його робочих органів, зокрема у зміні структури відділень, у зміні умов оплати праці та схеми посадових окладів, умов стимулювання праці працівників, про що 26 жовтня 2017 року позивач під підпис був попереджений та про можливе майбутнє звільнення.
З 29 грудня 2017 року вакантних посад працівників аналогічної кваліфікації для переведення або прийняття на роботу ОСОБА_1 в управлінні не було, тому при звільненні позивача порушень частини другої статті 40 КЗпП України не допущено.
При цьому розірвання зі ОСОБА_1 трудового договору проведено              за попередньою згодою первинної профспілкової організації.
Щодо заробітної плати, то відповідачем помилково нараховано                             та виплачено заробітну плату деяким працівникам відділення, зокрема позивачу, за серпень 2017 року (у більшому розмірі, ніж це було передбачено), у зв`язку з чим здійснено відповідне утримання грошових коштів «коригування за серпень», однак позивачем обрано неправильний спосіб захисту його прав у цій частині.
Також суд зазначив, що наказ про відрядження ОСОБА_1 01 серпня 2018 року до м. Одеси відсутній, а відповідно до табелю обліку робочого часу працівників Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області за серпень 2017 року позивач у серпні 2017 року відпрацював 22 восьмигодинних робочих дні, тому відсутні підстави для відшкодування йому витрат, пов`язаних зі службовим відрядженням.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року  залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення                       ОСОБА_1 проведено з дотриманням трудового законодавства, порушень відповідачем частини другої статті 40, 49-2 КЗпП України не допущено, отримано попередню згоду первинної профспілкової організації на звільнення позивача. Також з ОСОБА_1 відповідно до статті 116 КЗпП України проведено повний розрахунок при звільненні.
Щодо заробітної плати, яка спочатку була виплачена позивачу, а потім                    у порушення вимог статті 1215 ЦК України без його згоди відрахована                   із заробітної плати, то у цьому випадку належним способом захисту буде заявлення позовної вимоги про повернення відрахованих із заробітної плати сум, а не стягнення заборгованості із заробітної плати. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову в частині поновлення на роботі. 
 
В іншій частині судові рішення не оскаржуються.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                 № 522/8534/18-ц з Приморського районного суду м. Одеси.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У березні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки судів не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, а відповідачем не доведено своїх заперечень проти позову.
У порушення статті 95 ЦПК України оскаржувані судові рішення ухвалено                 за відсутності в матеріалах справи належним чином посвідчених письмових доказів.
Суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію, викладену                       в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року № 6- 491цс15, від 09 грудня 2015 року № 6-2123цс15, про те, що обов`язок з працевлаштування працівника покладається                      на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівнику були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
При цьому позивача не було попереджено про наступне вивільнення відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України за два місяці до вивільнення.   
Також судами не взято до уваги твердження позивача, яке не спростовано відповідачем, що останнім не виконано вимогу статті 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2020 року управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
Зазначало, що відповідач при звільненні  ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників діяв відповідно до вимог трудового законодавства, провівши всі дії, передбачені КЗпП України.   
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржені судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Судами установлено, що ОСОБА_1  перебував у трудових відносинах                  з відповідачем і працював на посаді головного спеціаліста Ширяївської філії Захарівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області.
Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України                     від 23 жовтня 2017 року № 569 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Одеській області» на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України                 в Одеській області та його відділень у кількості 231 штатної одиниці                       (а. с. 56, т. 1).
Наказом управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області                 від 25 жовтня 2017 року №18-ОД «Щодо попередження працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України                       в Одеській області» з 01 січня 2018 року змінено організацію виробництва            і праці, істотні умови, систему оплати праці та стимулювання праці, розмір посадових окладів, найменування посад працівникам управління                              та відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, враховуючи скорочення граничної чисельності працівників управління на 38 % (140 штатних одиниць); загальна чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду визначена рівною 231 штатній одиниці. За змістом наказу, зокрема, у термін                         до 27 жовтня 2017 року підлягали ознайомленню під підпис з цим наказом             і попередженням про наступні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення працівники відділень управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області (а. с. 26, т. 1).
 
26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 під підпис попереджено про зміни               в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які наберуть чинності з 01 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення (а. с. 26, т. 1).
 
Відповідно до штатного розпису, затвердженого 26 червня 2017 року начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, погодженого Директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України,                                      у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області було 13 штатних одиниць (начальник відділення, 3 заступника начальника відділення,                       1 головний бухгалтер, 7 головних спеціалістів, 1 страховий експерт                             з охорони праці) (а. с. 27, т. 1). 
Згідно зі штатним розписом, затвердженим начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, погодженим директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області                          з 01 січня 2018 року затверджено 9 штатних одиниць: начальник відділення, 1 заступник начальника відділення, 1 головний бухгалтер, 4 головних спеціалісти, 1 провідний спеціаліст, 1 страховий експерт з охорони праці             (а. с. 28, т. 1).
Відповідно до наказу управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області від 18 грудня 2017 року № 260 «Про внесення змін до структури відділень управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області» підлягали скороченню з 01 січня 2018 року, зокрема, у Захарівському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду України в Одеській області, посади заступника начальника відділення - 2 штатні одиниці, головного спеціаліста - 3 штатні одиниці, всього 5 штатних одиниць (а. с. 73-74, т. 1).
 
Рішенням первинної профспілкової організації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області (протокол  від 19 грудня 2017 року № 3) надано згоду на вивільнення працівників 29 грудня 2017 року, у тому числі ОСОБА_1 (а. с. 31, т. 1).
 
У матеріалах справи наявне попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення, на якому позивачем власноруч написано «згоден», поставлено підпис та дату - 26 жовтня 2017 року (а. с. 9, т. 1).
 
Наказом управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області                       від 21 грудня 2017 року № 467-к «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено 29 грудня 2017 року з посади головного спеціаліста відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України                 в Одеській області у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (а. с. 6, т. 2).
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, на яку посилається заявник, але робить з неї невірний висновок в аспекті конкретної справи.
 
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
Частиною другою статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
 
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
 
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
Доказами більш високої продуктивності праці можуть бути: виконання значно більшого обсягу робіт порівняно з іншими працівниками, які займають аналогічну посаду чи виконують таку ж роботу, накази про преміювання за високі показники у роботі тощо.
Згідно з вимогами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 частини першої статті 40, пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову                 ОСОБА_1 , обґрунтовано виходили з того, що в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області відбулося скорочення штату та численності працівників, внаслідок чого позивача відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України було попереджено про наступне вивільнення. 
При цьому суди встановили якісні та кількісні характеристики вільних посад, які були наявними у відповідача з 29 грудня 2017 року, та дійшли обґрунтованого висновку про те, що вакантних посад працівників аналогічної кваліфікації для переведення або прийняття на роботу ОСОБА_1 в управлінні не було.
 
Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що роботодавцем отримано згоду на звільнення позивача відповідно до вимог та процедури, визначеної статтею 43 КЗпП України.
 
Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей  89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову                ОСОБА_1 про поновлення на роботі у зв`язку з тим, що позивача звільнено із дотриманням вимог, передбачених трудовим законодавством, підстави для застосування положень статті 116 КЗпП України відсутні.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_1 не було попереджено про наступне вивільнення за два місяці, відповідачем не виконано вимогу щодо переважного права залишення його на роботі та не запропоновано всі вакантні посади, які існували на день звільнення, є безпідставними, оскільки звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось без порушень вимог статей 42, 43, 49-2 КЗпП України, що узгоджується з наявними у справі доказами. Ці доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року               та постанову Одеського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець