ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року	Львів	Справа № 300/2472/19 пров. № А/857/2394/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Кушнерика М. П., Ніколіна В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суд від 20 січня 2020 року у справі № 300/2472/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,-

суддя в 1-й інстанції – Микитюк Р. В.,
час ухвалення рішення – 20.01.2020 року, 
місце ухвалення рішення – м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні їй до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року на посаді викладача по класу баян і загального інструменту у Надвірнянській дитячій музичній школі та виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період роботи з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року на посаді викладач по класу баян і загального інструменту в Надвірнянській дитячій музичній школі та нарахувати і виплатити їй грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із доплатою передбаченою Законом України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15 лютого 1995 року №56/95-ВР.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року на посаді викладача по класу баян і загального інструменту в Надвірнянській дитячій музичній школі та виплаті їй грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період роботи з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року на посаді викладача по класу баян і загального інструменту в Надвірнянській дитячій музичній школі та нарахувати, виплатити їй грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із доплатою передбаченою Законом України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15 лютого 1995 року №56/95-ВР.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (30 років для жінок) роботи на певних, визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад у закладах та установах державної та комунальної власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. Зазначає, що згідно з розділом 1 «Освіта»  Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років №909 право на пенсію за вислугу років у позашкільних навчальних закладах мають: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідувачі відділу (лабораторій, кабінетів), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи. Однак, посада викладача в позашкільних закладах освіти у Переліку не передбачена. Таким чином, період роботи на посаді викладача зараховують до стажу роботи за вислугу років тільки в загальноосвітніх навчальних закладах, а тому період роботи позивача з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року не враховано до стажу викладача, оскільки посада "викладач в позашкільних закладах освіти" не передбачено вищезазначеним Переліком посад. Також зазначає, що до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років позивачу зараховано період роботи викладачем музичної школи до 1 січня 1992 року, однак стаж за вислугу років ОСОБА_1 при необхідних 30-ти роках складає лише 12 років 4 місяці (з 15 серпня 1979 року по 17 серпня 1982 року, з 18 серпня 1992 року по 31 грудня 1991 року). Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
При цьому, відповідач подав доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначає, що ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» передбачає, що розмір державних пенсій, стипендій, всіх видів державної матеріальної допомоги громадян, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського збільшується на 20 відсотків. Вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення в частині збільшення на 20 відсотків грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій, порушив норми матеріального права. Звертає увагу, що вищезазначена стаття передбачає збільшення на 20 відсотків державної матеріальної допомоги громадянам, однак у цьому випадку проводиться нарахування та виплата грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій, а тому оцінка суду не може ґрунтуватись лише на підході абсолютного ототожнення цих понять, оскільки має бути основана виключно на детальному розмежуванні усіх складових конкретної виплати, так як у межах реалізації соціальних прав, громадяни користуються різними видами матеріальних допомог. Зазначає, що позивач отримує підвищення до пенсії у розмірі 20 відсотків. Таким чином, вважає, що складовими грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій є 10*(розмір пенсії за віком + доплата за понаднормовий стаж), а підвищення у розмірі 20 відсотків до цієї допомоги не включається.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, то колегія суддів вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи та пояснення до апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 27 травня 2019 року перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивач звернулась до Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.
Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області листом вих. №745/У-15 від 16 липня 2019 року повідомило заявника про те, що згідно із записами трудової книжки з 15 серпня 1979 року по 17 серпня 1982 року позивач працювала музичним керівником Надвірнянського дитячого садка "Ромашка", а з 18 серпня 1982 року працює викладачем Надвірнянської дитячої музичної школи, яка належить до позашкільних навчальних закладів. Переліком закладів, організацій і посад, роботи в яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджених постановою РМ   СРСР від 17 грудня 1959 року №1397 була передбачена посада викладача в музичній школі, яка належала до навчальних закладів та дитячих установ, тому до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, можна зарахувати період роботи на посаді викладача в музичній школі по 31 грудня 1991 року, що складає 12 років 4 місяці, а це не дає права на грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.
Не погодившись з відмовою відповідача у виплаті грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1  розділу ХV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позивач звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на зарахування до стажу роботи періоду роботи на посаді викладача в позашкільних закладах освіти з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року та виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки викладач музичної школи є педагогічним працівником освіти, а також остання до виходу на пенсію за віком будь-якого іншого виду пенсії не отримувала, із доплатою передбаченою Законом України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15 лютого 1995 року №56/95-ВР, тому відмова відповідача у зарахуванні вищезазначеного стажу та виплаті одноразової грошової допомоги є протиправною, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи період роботи на посаді викладача в позашкільних закладах освіти у період з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року та нарахувати і виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із доплатою передбаченої законом України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15 лютого 1995 року №56/95-ВР.
Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років.
Відповідно до п.7-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року №1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV.
Згідно з п.2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".
Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає права на пенсію за вислугу років, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909.
Зазначеним переліком визначено, що в загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах передбачені посади: вчителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
П.5 цього Порядку №1191 передбачає, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
З системного аналізу наведених вище норм вбачається, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується із наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
При цьому, згідно з правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 січня 2019 року у справі №876/5312/17, викладачі позашкільних навчальних закладів, які входять до структури освіти України, мають право на отримання пенсії за вислугу років.
У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначає, що викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти. Стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком № 909.
Як вбачається з матеріалів справи, у копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 містяться наступні записи: 15 серпня 1979 року позивач призначена на посаду музичного керівника на 0,5 ставки Надвірнянського д/с "Ромашка"; 17 серпня 1982 року звільнена з посади музкерівника д/с "Ромашка" згідно з поданою заявою; 17 серпня 1982 року прийнята на посаду викладача по класу баяна і загального інструменту Надвірнянської музичної школи.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що враховуючи наведене усе вище, період роботи ОСОБА_1 , щодо якого виник спір, відноситься до спеціального трудового стажу, передбаченого статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 541/2142/16-а.
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що період роботи позивача з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року не враховується до стажу викладача, так як посада "викладач в позашкільних закладах освіти" не передбачено Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років №909, оскільки такі спростовуються вищенаведеними мотивами.
Враховуючи усі вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки спірним був факт неврахування відповідачем стажу роботи на посаді викладача в позашкільних закладах освіти у період з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року, який спростований наведеними вище мотивами.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач на день досягнення пенсійного віку працювала в установі державної форми власності на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" -"ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і має страховий стаж більше 30 років на такій посаді, а також позивач до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком, тому така позовна вимога щодо виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10 місячних пенсій станом на день призначення, підлягає задоволенню.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на зарахування до стажу роботи періоду роботи на посаді викладача в позашкільних закладах освіти з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року та виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому відмова відповідача у зарахуванні вищезазначеного стажу та виплаті одноразової грошової допомоги є протиправною, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи період роботи на посаді викладача в позашкільних закладах освіти у період з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року та нарахувати і виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Щодо доводів апелянта про те, що при здійсненні нарахування та виплаті грошової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 10-ти місячних пенсій підвищення у розмірі 20 відсотків відповідно до ст.6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" до цієї допомоги не включається, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного  пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20 відсотків. 
З матеріалів справи, зокрема з протоколу призначення пенсії позивача вбачається, що ОСОБА_1 проживає у гірському населеному пункті з 27 серпня 2013 року та отримує підвищення до пенсії, як житель гірського району у розмірі 996,46 грн (20% від загального розміру пенсії).
Таким чином, колегія суддів вважає, що при нарахуванні та виплаті грошової допомоги у розмірі 10-ти місячних пенсій відповідно до п.7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосування ст.6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» буде помилковим, оскільки виплата позивачу доплати, як жителю гірського району, буде здійснена у подвійному розмірі.
Доводи апелянта в цій частині, на думку колегії суддів, є підставними та спростовують висновки суду першої інстанції в цій частині з наведених вище мотивів.
Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення в частині включення доплати передбаченої Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15 лютого 1995 року №56/95, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи, разом з тим, неправильно застосував норми матеріального права в частині включення доплати передбаченої Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15 лютого 1995 року №56/95 , а тому відповідно до вимог ч.1 п.4 ст.317 КАС України апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення в цій частині змінити, у решті рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 316 КАС України залишити без змін.
Керуючись ст.242, 243, 250, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 20 січня 2020 року у справі № 300/2472/19 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини в такій редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період роботи з 01 січня 1992 року по 27 травня 2019 року на посаді викладача по класу баян і загального інструменту в Надвірнянській дитячій музичній школі та нарахувати, виплатити їй грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"».
У решті Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 20 січня 2020 року у справі № 300/2472/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 13 травня 2020 року.