Постанова
Іменем України
 
31 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 636/4347/18-ц
провадження № 61-16280св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Чугуївський міський голова Мінаєва Галина Миколаївна, Чугуївська міська рада Харківської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 квітня 2019 року у складі судді Гуменного З. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 19 липня 2019 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Хорошевського О. М., Кіся П. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чугуївського міського голови Мінаєвої Г. М., Чугуївської міської ради Харківської області про скасування розпорядження міського голови, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що він, починаючи з 16 вересня 2002 року, працював у Чугуївській міській раді Харківської області на посадах інспектора служби швидкого реагування відділу роботи із зверненнями громадян та кадрової роботи, відповідального чергового цілодобової варти служби персоналу управління обслуговування замовників та персоналу апарату Виконавчого комітету Чугуївської міської ради, інспектора цілодобової варти відділу роботи зі зверненнями громадян апарату Виконавчого комітету Чугуївської міської ради.
 
02 квітня 2018 року видано розпорядження міського голови та йому вручено повідомлення про наступне звільнення із займаної посади 01 червня 2018 року.
 
05 червня 2018 року його звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі розпорядження Чугуївського міського голови від 04 червня 2018 року 
№ 261-о «Про звільнення ОСОБА_1 ».
 
23 липня 2018 року він звернувся до Головного управління Держпраці у Харківській області зі скаргою «Про незаконне звільнення з роботи ОСОБА_1 » і 25 вересня 2018 року отримав відповідь від Головного управління Держпраці у Харківській області щодо розгляду скарги та акт перевірки. Викладені обставини зазначені у повідомленні та акті Головного управління Держпраці у Харківській області, стали причиною звернення позивача до суду, вказуючи на те, що насправді звільнення позивача проведено штучно з метою усунення від роботи виключно тільки його.
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати розпорядження Чугуївського міського голови від 04 червня 2018 року 
№ 261-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на роботі та призначити його на посаду сторожа господарської групи апарату Виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області з 05 червня 2018 року. Допустити до негайного виконання рішення у частині поновлення на роботі. Виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стягнути з Чугуївської міської ради Харківської області на його користь моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн.
 
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 11 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Позивачем не доведено факту порушення його трудових прав та заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягали.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 19 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 квітня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 липня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що приймаючи рішення про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників грубо порушені норми трудового законодавства, а саме статей 49-2, 43, 42 КЗпП України. Крім того, судом першої інстанції безпідставно зобов`язано сплатити судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди у трудовому спорі.
 
У листопаді 2019 року Чугуївський міський голова Мінаєва Г. М. подала до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
У листопаді 2019 року Чугуївська міська рада Харківської області подала до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
Із 16 вересня 2002 року ОСОБА_1 працював у Чугуївській міській раді Харківської області на посадах інспектора служби швидкого реагування відділу роботи із зверненнями громадян та кадрової роботи, відповідального чергового цілодобової варти служби персоналу управління обслуговування замовників та персоналу апарату Виконавчого комітету Чугуївської міської ради, інспектора цілодобової варти відділу роботи зі зверненнями громадян апарату Виконавчого комітету Чугуївської міської ради, що підтверджується трудовою книжкою.
 
30 березня 2018 року прийнято рішення XXXI сесії Чугуївської міської ради 
VII скликання № 1036-VII «Про внесення змін до рішення IV сесії Чугуївської міської ради VII скликання від 29 січня 2016 року № 97-VII «Про затвердження структури Чугуївської міської ради та її виконавчих органів та загальної чисельності апарату міської ради, виконавчого комітету, виконавчих органів», яким внесено зміни до штатного розпису та скорочено, у тому числі посаду, на якій працював позивач.
 
При цьому позивачу запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади головного спеціаліста - інформатора-координатора та повідомити про прийняте рішення. Проте отримати повідомлення позивач відмовився, у зв`язку з чим складений акт про відмову від підпису про ознайомлення з пропозицією заміщення вакантної посади від 31 травня 2018 року.
 
02 квітня 2018 видано розпорядження Чугуївського міського голови за № 147-о «Про наступне вивільнення працівників Чугуївської міської ради та її Виконавчого комітету, у зв`язку із скороченням штату». Того ж дня позивача ознайомлено із зазначеним розпорядженням.
 
Відповідно до протоколу від 04 квітня 2018 року № 6, засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Чугуївської міської ради на якому розглядалося питання щодо погодження звільнення працівників на підставі рішення XXXI сесії Чугуївської міської ради VII скликання від 30 березня 2018 року № 1036-VII «Про внесення змін до рішення IV сесії Чугуївської міської ради VII скликання 
від 29 січня 2016 року № 97-VII «Про затвердження структури Чугуївської міської ради та її виконавчих органів та загальної чисельності апарату міської ради, виконавчого комітету, виконавчих органів», а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Профспілковий комітет надав згоду на звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України працівників: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Цей протокол підписаний головою профспілкового комітету ОСОБА_3 , отже, голова профспілкового комітету була обізнана про вивільнення цих осіб. Саме це є підставою вважати, що згода на вивільнення працівників була отримана.
 
04 червня 2018 року видано розпорядження Чугуївського міського голови № 261-о «Про звільнення ОСОБА_1 », на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. При цьому позивач 05 червня 2018 року ознайомився з наказом і письмово засвідчив свою незгоду з вказаним рішенням.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.
 
Отже, за змістом наведених норми, роботодавець є таким, що належно виконав свій обов`язок по працевлаштуванню працівника, якщо запропонував усі вакантні посади, які є на підприємстві,  в тому числі і ті, які не запропоновані іншим працівникам, які за визначення роботодавця мають переваги для залишення на роботі. При відсутності вакантних посад, які можуть бути запропоновані працівнику, чия посада підлягає скороченню, роботодавець зобов`язаний повідомити про наступне вивільнення працівників службу зайнятості населення. 
 
Крім того, відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
Частиною другою статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
 
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
 
Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.
 
За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.
 
При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.
 
Згідно з вимогами статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки у міській раді дійсно мало місце скорочення чисельності штату, спеціально створенню комісією проведено оцінку  кваліфікації та продуктивність праці працівників, що підлягали скороченню, а після того визначено,  хто підлягає залишенню на роботі на вакантних посадах з урахуванням переважного права. Під час вивільнення позивача у роботодавця були відсутні вакантні посади, що підтверджується повідомлення відповідача про вивільнення працівників державну службу зайнятості, тому порушень статті 49-2 КЗпП України не встановлено.
 
Доводи касаційної скарги про те, що приймаючи рішення про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників грубо порушені норми трудового законодавства, а саме статей 49-2, 43, 42 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки роботодавець дотримався вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, зокрема повідомив за два місяці про звільнення, а також суд встановив, що у відповідача були відсутні вакантні місця. При цьому рішення про звільнення позивача прийнято за погодженням з профспілковою організацією. Крім того, роботодавцем при проведені процедури звільнення за скороченням враховано кваліфікацію та продуктивність праці як позивача, так і інших працівників.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції безпідставно зобов`язано сплатити судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в трудовому спорі, є необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у цивільних справах виключно в частині вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, проте на вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у трудовому спорі пільга щодо сплати судового збору не поширюється.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                    О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик