Постанова
Іменем України
 
21 травня2020 року
м. Київ
 
права № 333/6650/15-ц
провадження № 61-43381св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа - Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, про визнання кредитного договору недійсним, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Запорізької області 
від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., 
Крилової О. В., Воробйової І. А.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,
третя особа - Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк», банк), третя особа - Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області, з позовом, у якому просила визнати недійсним кредитний договір 
від 31 липня 2008 року.
Позовна заява мотивована тим, що  31 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ БАНК», яке є правонаступником ВАТ «ВТБ БАНК», був нібито підписаний кредитний договір про видачу кредиту в іноземній валюті - долари США. За умовами пунктів 1.1, 2.1, 3.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позивальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на грошових коштів з позичкового рахунку, на строк 7 років, тобто до 2015 року на поточні потреби у сумі 24 960 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,60 % річних.
Позивач указувала, що жодним із пунктів договору не передбачені істотна умова договору, не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту. Видача готівкової іноземної валюти відповідно до актів цивільного законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України можлива лише з банківського рахунку клієнта банку. Банківський рахунок на ім`я ОСОБА_1 ніколи не відкривався, що унеможливлює надання кредиту готівкою іноземною валютою.
Крім того, іноземна валюта ПАТ «ВТБ БАНК» не була перерахована до ТОВ «ТОЛИМАН ЛТД» на сплату вартості автомобіля Hyundai Sonata, так як договір купівлі-продажу автомобіля було укладено та визначено вартість автомобіля виключно у гривні, та передплата за автомобіль також здійснювалась у гривні.
Позивач вважала, що ПАТ «ВТБ БАНК» зобов`язаний був надати кредит в сумі 24 960 доларів США на її банківський рахунок, з подальшою конвертацією суми кредиту в доларах США в гривню, за її розпорядженням та подальшим зарахуванням суми гривен на її поточний рахунок, з якого у відповідності до п. 2.3 договору дав би розпорядження про перерахування грошових коштів ТОВ «ТОЛИМАН ЛТД», але поточний рахунок не було відкрито, ні в доларах, ні в гривні, тобто відповідач не мав наміру надавати кредитні кошти, як і до теперішнього часу не надані. 
Позивач посилалась на те, що кредитний договір від 31 липня 2008 року містить умови, які порушують права споживача фінансових послуг, та не відповідають нормам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2017 року у складі судді Варнавської Л. О. позов задоволено. 
Визнано недійсним кредитний договір, укладений 31 липня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю в діях відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення відповідачем визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до підписання споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, ануїтетною схемою. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанцій
 
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 
2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк»задоволено. Рішення  Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов ПАТ «ВТБ Банк»залишено без задоволення.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач, отримавши кредит у 2008 році, його використовувала, багато років погашала заборгованість за кредитом. До моменту звернення банку з позовом про стягнення з неї заборгованості позивач ні до банку ні до суду з відповідним позовом не зверталась, не вказувала про нечесність чи обман з боку банку при наданні їх кредитних коштів. З даним позовом звернулась лише через сім з половиною років після отримання кредитних коштів, жодних достовірних доказів порушення прав позивачки як до укладення так і під час укладення кредитного договору позивач суду не надала.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів і не звернув уваги на те, що під час укладення кредитного договору банк порушив її права як споживача, оскільки не надав їй інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту. Умови Кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршують становища споживача. 
Заявник указує, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та укладений з порушенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 25 травня  2007 року № 168 (далі - Правила). В матеріалах справи відсутні докази відкриття банківського (поточного) рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, тому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про належне виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Інші учасники справи не відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права        
Правовідносини сторін випливають з кредитного договору, укладеного  31 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 , предметом якого було надання банком позичальнику грошових коштів в розмірі 24 960 доларів США на споживчі цілі з відсотковою ставкою 10,69 % річних, строк кредитування 7 років до 2015 року. Відповідно до пункту 8.1 договору мінімальний платіж по кредиту складає 422 долари США.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 10, 11, 13, 16 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; встановлення обов`язку    споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець,  виробник)  не виконає своїх.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для  надання  кредиту  необхідно  передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших  фінансових  інструментів,  крім  випадків,  коли   споживач одержує  за  таким  депозитом,  такими  цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку,  як і ставка за його кредитом;  споживач  зобов`язаний  під час укладення договору укласти інший договір  з  кредитодавцем  або  третьою  особою,  визначеною кредитодавцем,  крім  випадків,  коли  укладення  такого  договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким  договором прямо   передбачені   у   складі  сукупної  вартості  кредиту  для споживача;  передбачаються зміни в будь-яких  витратах  за  договором, крім відсоткової ставки; встановлюються  дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року 
№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Згідно із пунктами 1.1, 2.1, 3.1 договору банк зобов`язався надати позивальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на грошових коштів з позичкового рахунку, на строк 7 років, тобто до 2015 року на придбання автомобіля HyundaiSonata в ТОВ «ТОЛИМАН ЛТД» у сумі 24 960 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,60 % річних
Відповідно до пункту 2.4 кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений та підтверджує свою згоду із кредитними умовами банку, сукупною вартістю кредиту тощо.
За приписами пункту 8.1 кредитного договору погашення заборгованості має здійснюватись у відповідності до додатку №1 (Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг- далі додаток №1), що є невід`ємною частиною кредитного договору.
Додаток №1 до кредитного договору від 31 липня 2008 року містить щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 422 доларів США та абсолютне значення здорожчання кредиту в сумі 18 276,32 доларів США, що є істотною умовою правочину.
Висновком судової економічної експертизи від 12 липня 2017 року встановлено, що факт надання кредиту в сумі 24 960 доларів США за кредитним договором від 31 липня.2008 року в готівковій формі чи безготівкового перерахування кредиту не підтверджується наданими експерту первинними санкціонованими документами.
Встановивши, що позивач не спростовувала отримання нею кредиту, тривалий час - 7,5 років користувалась ним, не оспорювала його умови, висновком судової економічної експертизи від 12 липня 2017 року встановлено факт його погашення на загальну суму 31 222,47 доларів США, не довела належними та допустимими доказами, у чому полягав факт обману і яка при цьому була недобросовісна підприємницька практика відповідача, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Посилання ОСОБА_1 на те, що умови кредитного договору є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не надав їй інформації про умови кредитування, договір не містить сукупної вартості кредиту спростовуються встановленими апеляційним судом і наведеними вище обставинами справи.
На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків
В укладеному кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін.
Положеннями статей 77-80 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею 89 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом статті 110 ЦПК України редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 погодилася з умовами кредитного договору і що ці умови не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими.
Доводи касаційної скарги про те, що банк не відкрив поточний рахунок в іноземній валюті споживачу, не заслуговує на увагу, оскільки по своїй суті зводиться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
Наведені у касаційній скарзі доводи про неправильність висновку суду апеляційної інстанції  про те, що договір містить повну інформацію щодо загальної вартості кредиту для споживача та споживачу надана інформація у повному обсязі, є безпідставними, оскільки суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судами обставинами справи.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення  - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
  І. В. Литвиненко
  І. М. Фаловська