Ухвала
 
14 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 759/7759/18
провадження № 61-6408ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - Київська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув касаційну скаргу Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2018 року Київська міська рада звернулась з позовом до суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтовною площею 0,03 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 , повернути Київській міській раді та привести у придатний для використання стан.
Позов обґрунтовувала тим, що при проведенні перевірки земельної ділянки на АДРЕСА_1 (код ділянки: 75:315:0022), встановлено, що вказана земельна ділянка, площею близько 0,03 га використовується для експлуатації та обслуговування автомийки. Відповідно до відомостей з міського земельного кадастру вказана земельна ділянка обліковується за відповідачами на підставі технічного звіту про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки, що не є правовстановлюючим документом на землю. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 жовтня 2017 року, нежитлове приміщення - мийка автотранспорту загальною площею 157,9 кв. м на праві спільної часткової власності належить відповідачам. Земельна ділянка за вищевказаною адресою належить до комунальної власності міста та виключно позивач має право розпоряджатись нею. Жодних рішень щодо передачі земельної ділянки відповідачам Київська міська рада не приймала та не видавала, вказана земельна ділянка не відводилась для будівництва об`єктів нерухомого майна.
Позивач вбачає у діях відповідачів ознаки самовільного зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим таке майно підлягає знесенню. Департаментом земельних ресурсів видано вказівку відповідачам від 17 жовтня 2017 року про усунення порушень земельного законодавства, однак вказані вимоги виконані не були, що стало причиною звернення з цим позовом до суду.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт самовільного зайняття відповідачами спірної земельної ділянки, а також суду не надано переконливих доказів того, що на момент складання акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства спірна земельна ділянка була самовільно зайнята відповідачами, так само як і того, що розміщена на ній автомийка перебуває у володінні відповідачів.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу Київської міської ради задоволено частково, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року змінено в частині мотивування підстав для відмови у задоволенні позову.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що зобов`язання відповідачів звільнити самостійно зайняту земельну ділянку шляхом приведення її у придатний для використання стан становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат. 
У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Київської міської ради, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва є Київська міська рада, будь-яких рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки відповідачам у власність чи у користування Київська міська рада не приймала, документи, що посвідчують право користування нею у відповідачів відсутнє, а тому суди не врахували, що єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельною ділянкою комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради. Вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема викладеного у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 645/8681/14-ц, щодо самочинного будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Заявник також просить поновити строк на касаційне оскарження.
Згідно з частинами першою та другою статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивоване тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду заявник отримав лише 06 березня 2020 року.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущений з поважних причин, є підстави для його поновлення.
Проте у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.
Суди встановили, що відповідно до рішення Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 16/890 «Про порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві» проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства від час використання земельної ділянки на АДРЕСА_1 , в ході якої встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою площею близько 0,03 га використовується для експлуатації та обслуговування автомийки.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення - мийка автотранспорту загальною площею 157,9 кв.м на АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить відповідачам на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 2013 року.
02 жовтня 2017 року на адресу відповідачів направлено лист про необхідність надання відповідних документів на земельну ділянку, у тому числі документів, що посвідчують право власності чи користування.
17 жовтня 2017 року Департаментом земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за адресою: АДРЕСА_1 , код ділянки 75:315:0022.
Встановлено, що за поданням Департаменту земельних ресурсів рішення щодо передачі земельної ділянки у користування  (власність) Київська міська рада не приймала. У міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації речових прав на вказану земельну ділянку відсутня. Таким чином земельна ділянка використовується з порушенням вимог земельного законодавства, а саме має місце самовільне зайняття земельної ділянки.
17 жовтня 2017 року Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації відповідачам видано вказівку про усунення порушень земельного законодавства, виявленого при проведенні перевірки правомірності використання земельної ділянки за адресою:  АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,03 га.
У частині першій статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
З огляду на частину п`яту статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі вирішувати питання їхнього відчуження.
Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частина восьма статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Київська міська рада, яка, маючи делеговані повноваження щодо здійснення права власності від імені територіальної громади м. Києва, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Згідно з положеннями частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Таким чином, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян чи юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.
Судами встановлено, що Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності м. Києва, будь-яких рішень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність чи користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не приймала, документи, що підтверджують таке право користування - відсутні.
З огляду на вказане, обґрунтованими є доводи позивача щодо самовільного зайняття відповідачами земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста.
Відповідно до частини другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Водночас з наданих відповідачами до суду документів вбачається, що нежиле приміщення - мийка автотранспорту, яке розташоване на спірній земельній ділянці, належить відповідачам на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 2013 року.
Зазначене також підтверджують витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 березня 2013 року № 1641657 та № 1641348.
Станом на час розгляду справи право власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна не скасовано, позови про визнання договору купівлі-продажу недійсним не подавались.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог Київської міської ради про зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та повернення її позивачу шляхом приведення у придатний до використання стан, апеляційний суд дійшов висновку, що задоволення вимог позивача у такий спосіб становитиме втручання у мирне володіння добросовісним набувачем цим майном.
З таким висновком погоджується й Верховний Суд.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що відповідачі придбали приміщення мийки автотранспорту в 2013 році у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТИСА-2005» (далі - ТОВ «ТИСА-2005»), яке, в свою чергу, набуло право власності на зазначене нерухоме майно на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 20 січня 2011 року, ухвали Господарського суду м. Києва від 28 вересня 2011 року.
Право власності ТОВ «ТИСА-2005» на вказане нерухоме майно було зареєстровано 11 квітня 2011 року відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 29620881, виданого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».
Тобто, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність приміщення мийки автотранспорту як другий власник, зареєструвавши своє право власності у передбачений законом спосіб, відкрито та безперешкодно здійснювали експлуатацію та обслуговування автомийки впродовж п`яти років (до подання Київською міською радою цього позову до суду).
В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що у 2018 році відповідачами до Київської міської ради подано клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлового приміщення - мийки автотранспорту на АДРЕСА_1 .
Станом на 15 листопада 2018 року Київською міською радою зазначене клопотання не розглянуто та не прийнято відповідного рішення.
Київською міською радою не наведено жодного доводу на підтвердження наявності суспільного інтересу, з метою реалізації якого позивач звернувся до суду з даним позовом.
Проте баланс інтересів громади міста та власників нерухомого майна може бути дотримано при забезпеченні належного оформлення права користування відповідачами спірною земельною ділянкою, укладення відповідних договорів та нарахування орендної плати, що призведе до позитивних наслідків, більш важливих, ніж забезпечення права позивача на звільнення земельної ділянки.
Зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення її у придатний для використання стан становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.
До аналогічних висновків щодо застосування права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах: від 06 листопада 2019 року у справі № 522/14454/15-ц (провадження № 61-30882св18), від 22 січня 2020 року у справі № 520/7397/15-ц (провадження №61-6759ск18).
Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що зобов`язання відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення її у придатний для використання стан призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 645/8681/14-ц.
Проте зміст цієї постанови не свідчить про можливість застосування відповідного висновку у цій справі, оскільки він стосуються інших конкретних обставин зокрема, щодо самочинного будівництва відповідачем на спірній земельній ділянці. 
Водночас у цій справі позивачі набули право власності на автомийку, що знаходиться на спірній земельній ділянці на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 2013 року, а відповідно до статей 377 ЦК України та 120 ЗК України, відповідно до яких у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруд), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування  відповідною земельною ділянкою у тому ж обсязі, що був у попереднього власника.
Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суди попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України. 
Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги Київської міської ради необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Поновити Київській міській раді строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року.
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                         А. С. Олійник 
                                                                                                                         С. О. Погрібний