ПОСТАНОВА
Іменем України

08 травня 2020 року 

Київ
справа №803/623/16
адміністративне провадження №К/9901/12993/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №803/623/16

за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області
про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі й стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 9 червня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Александрової М.А.)
і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року (прийняту у складі: головуючого судді Шинкар Т.І., суддів Пліша М.А., Ільчишин Н.А.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - «ГУНП у Волинській області», «відповідач-1»), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі - «УМВС України у Волинській області», «відповідач-2»), в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ УМВС України у Волинській області від 5 листопада 2015 року №322 о/с про звільнення позивача у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» з посади оперативного чергового Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області і поновити ОСОБА_1 на вказаній посаді;

- стягнути на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказані вимоги позивач уточнив у суді першої інстанції в судовому засіданні, що відбулося 31 травня 2016 року, заявивши їх лише до відповідача-2. 

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що його не було попереджено за два місяці про наступне вивільнення, як це передбачено статтею 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України), а тому вважає своє звільнення протиправним. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Волинський окружний адміністративний суд постановою від 9 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року, у задоволенні позову відмовив.

Суди виходили з того, що позивач був попереджений про можливе звільнення з органів внутрішніх справ через скорочення штатів в силу поширення на нього приписів пункту 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію». Оскільки ОСОБА_1 відмовився від написання будь-яких рапортів і заяв та повідомив, що не має бажання проходити службу в поліції, суди дійшли висновку про правомірність його звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

Зі змісту касаційної скарги випливає, що позивач не погоджується з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і просить їх скасувати. Вказує на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить задовольнити його позов, а також зобов`язати ГУНП у Волинській області розглянути заяву про бажання служити в поліції, призначивши його на посаду, яка не погіршує ті умови праці, які він мав станом на 7 листопада 2015 року.

Вимоги скарги обґрунтовує тим, що він не відмовлявся «дослужити» в поліції ще 9 місяців до набуття права на пенсію, хоча й відмовився від написання заяви про звільнення з органів внутрішніх справ, оскільки на той момент жодним нормативно-правовим актом не було врегульовано питання щодо забезпечення соціальних гарантій колишніх працівників міліції. Натомість Закон України «Про Національну поліцію», на думку позивача, погіршував його права. Також ОСОБА_1 зауважує, що його не було попереджено про звільнення за два місяці, як цього вимагає КЗпП України, і відповідач-2, приймаючи наказ про звільнення, не з`ясував можливості подальшого використання позивача на службі, а також не видав трудову книжку і не провів з ним кінцевий розрахунок по всіх видах забезпечення.

ОСОБА_1 вважає, що суди безпідставно не врахували цих його доводів, чим порушили вимоги статей 9, 11, 70, 76 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, а також статтю 22 Конституції України, статей 32, 40, 42, 47, 49-2, 116 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»), статтю 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 10-12, 15 «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», вимоги Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Цивільного кодексу України і Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українського Радянської Соціалістичної Республіки від 29 липня 1991 року №114 (далі - «Положення №114»).

Інші учасники справи заперечень на касаційну скаргу не подали.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що наказом УМВС України у Волинській області від 20 червня 2013 року №182 о/с позивача призначено на посаду помічника начальника районного відділу - оперативним черговим чергової частини Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області.

6 листопада 2015 року комісія у складі посадових осіб Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області склала акт, в якому зазначено, що позивачу було запропоновано написати рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «з» Положення №114 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації), однак він категорично відмовився від написання будь-яких рапортів і заяв та повідомив, що не має бажання проходити службу в поліції.

Відтак поданням від 6 листопада 2015 року №4009 у зв`язку з обставинами, викладеними в акті, начальник Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області клопотав про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ згідно пункту 64 «г» Положення №114 (за скороченням штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі). 

На підставі вказаного подання наказом начальника УМВС України у Волинській області від 5 листопада 2015 року №322 о/с майора міліції ОСОБА_1 , помічника начальника районного відділу оперативного чергового Ратнівського районного відділу, звільнено з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пунктами 10, 11 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та за пунктом 64 «г» Положення №114. Вислуга років на день звільнення складала в календарному обчисленні 19 років 1 місяць 14 днів.

Вважаючи зазначений наказ протиправним, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

2 липня 2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію» №580-VІІІ, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

16 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», згідно з якою утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Національної поліції - ГУНП у Волинській області та ліквідовано як юридичну особу публічного права УМВС України у Волинській області.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 цього розділу, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про Національну поліцію» опубліковано в газеті «Голос України» 6 серпня 2015 року, а отже він набрав чинності 7 листопада 2015 року.

Згідно з пункту 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктом 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Пунктом 11 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Згідно пункту 64 "г" Положення №114 звільнення у зв`язку зі скороченням штатів допускається при відсутності можливості подальшого використання на службі.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

З аналізу положень пунктів 8-10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», а також пункту 64 "г" Положення №114 випливає, що підставами для звільнення особи зі служби через скорочення штатів є: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції, неприйняття на службу в поліцію в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, відсутність можливості подальшого використання на службі.

Разом з тим, надаючи оцінку доводам касаційної скарги Верховний Суд акцентує увагу на визначених процесуальним законом межах його повноважень, які обумовлюють право суду касаційної інстанції перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права виключно на підставі обставин, що були встановлені цими судами.

Так, суди встановили, що позивач відмовився подати заяву про звільнення зі служби з посади помічника начальника районного відділу - оперативного чергового чергової частини Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області як і від подання заяви про прийом на службу в поліцію. Ці обставини підтверджуються актом про відмову позивача від написання рапортів та заяв для подальшого проходження служби в поліції від 6 листопада 2015 року, показаннями свідків (посадових осіб Ратнівського районного відділу УМВС України у Волинській області): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також поясненнями самого позивача. 

Також судами встановлено, що відмову від написання заяв про звільнення зі служби в міліції і прийом на службу в поліцію позивач мотивував незнанням тієї обставини, чи зберігаються соціальні гарантії працівника міліції при переході на службу в поліцію. Як показали свідки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , вони не могли детально пояснити позивачу про соціальні гарантії для працівників поліції, оскільки положення про такі гарантії були включені до Закону України "Про Національну поліцію" лише в грудні 2015 року. Водночас вказали, що знали про необхідність проходити атестування.

Вимогами пункту 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», положення якого набрали чинності з 7 серпня 2015 року, підставами для звільнення працівника міліції за скороченням штатів визначено відмову від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення.

Оскільки суди встановили, що ОСОБА_1 відмовився від подальшого проходження служби в поліції, то рішення відповідача-2 про звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ за скороченням штатів є правомірним. До того ж зі змісту оскаржуваних судових рішень випливає, що УМВС України у Волинській області вжило достатніх заходів для роз`яснення позивачу можливості написати заяву (рапорт) про призначення до новоутвореної юридичної особи (ГУНП у Волинській області), від чого позивач відмовився.

З викладеного висновується, що відповідач-2 приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ за відсутності волевиявлення позивача щодо подальшого проходження служби в поліції не мав правових підстав як продовжувати відносини щодо його служби в органах внутрішніх справ, так і вирішувати питання про подальше використання позивача на службі в поліції.

Стосовно доводів скаржника про порушення УМВС України у Волинській області вимог статті 49-2 КЗпП України щодо попередження особи про майбутнє вивільнення у строк, не менший двох місяців, то Верховний Суд їх відхиляє з огляду на таке. 

Відповідно до статті 3 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства застосовуються лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин і коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Так, питання попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів урегульовано пунктом 8 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", який є спеціальним законом стосовно КЗпП України.

Відтак Верховний Суд дійшов висновку, що позивач вважається повідомленим про скорочення штатів у встановленому законом порядку в силу наведеної норми спеціального закону, а тому положення статті 49-2 КЗпП України до спірних правовідносин не застосовуються.

Отже, ОСОБА_1 був попереджений про звільнення через скорочення штатів з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію», тобто за три місяці до його звільнення. Додаткового попередження позивача як і інших осіб рядового й начальницького складу органів внутрішніх справ про наступне звільнення Закон України "Про Національну поліцію" не передбачав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №815/221/16.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що наказ УМВС України у Волинській області від 5 листопада 2015 року №322 о/с про звільнення позивача з органів внутрішніх справ за скороченням штатів прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. 

Щодо посилань скаржника на порушення відповідачем-2 термінів видачі трудової книжки і непроведення з ним кінцевого розрахунку, то суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що такі вимоги не були заявлені в суді першої інстанції, а тому не могли розглядатися апеляційним судом (в силу частини четвертої статті 195 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) і не можуть розглядатися в суді касаційної інстанції (в силу частини четвертої статті 341 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року).

Будь-яких порушень норм процесуального права, пов`язаних з можливим неврахуванням судами аргументів позивача, якими він обґрунтовував свій позов, Верховний Суд не встановив.

Окрім іншого, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про те, що допущена в оскаржуваному наказі описка в частині зазначення невірної його дати (вказано « 5 листопада 2015 року» замість « 6 листопада 2015 року») не впливає на законність звільнення позивача, оскільки підставою для видання цього наказу було подання від 6 листопада 2015 року, а тому наказ не міг бути прийнятий 5 листопада 2015 року.

Разом з тим, у контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, розглянувши доводи касаційної скарги, Верховний Суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої й апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України у редакції, чинній до 8 лютого 2020 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 9 червня 2016 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду